Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить суд визнати право власності на транспортний засіб, придбаний за удаваним правочином. Свою позицію мотивує тим, що 19 липня 2008 року між ним та подружжям [PERSON] та [PERSON] було оформлено продаж належного їм транспортного засобу шляхом довіреності згідно якої до позивача передано право на експлуатацію, керування і на транспортний засіб автомобіль марки ВАЗ, моделі 21061, 1998 року випуску, об'єм двигуна 1451, кузов [NUMBER], двигун [NUMBER], фіолетового кольору, реєстраційний [NUMBER]. Між сторонами правочину було досягнуто згоди щодо відчуження транспортного засобу шляхом видання відповідачем на ім'я позивача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом. Також, між позивачем та [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленості, щодо ціни транспортного засобу, яка складала 12 000 грн. 00 коп., про отримання яких складена розписка від 20 серпня 2008 року від [PERSON] та про відсутність претензій до позивача. Після укладених угод позивач вільно та безперешкодно володів транспортним засобом в своїх особистих потребах. Проте, 19 липня 2011 року дія довіреності закінчилася. В зв'язку з складними сімейними обставинами в позивача була відсутня можливість звернутися до підрозділу ДАІ для переоформлення права власності на транспортний засіб. [INFO] [PERSON] помер, а його дружина [PERSON] не вчиняла жодних дій, які б свідчили про намір витребувати спірний автомобіль відсутні. На даний час позивач вважає, що фактично він є власником автомобіля марки ВАЗ, моделі 21061, 1998 року випуску, об'єм двигуна 1451, кузов [NUMBER], двигун [NUMBER], фіолетового кольору, реєстраційний [NUMBER], але не має можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки автомобіль досі оформлений на ім'я [PERSON], а він не має можливості переоформити автомобіль. В судове засідання представник позивача не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовоме засіданя не зявилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки задоволення позовних вимог позивача не порушує невизнані або оскаржувані права, свободи чи інтереси будь-яких осіб. Встановлено, що 19 липня 2008 року [PERSON] було уповноважено [PERSON] розпоряджатися належним йому, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, шляхом довіреності, згідно якої до позивача передано право на експлуатацію, керування і на транспортний засіб автомобіль марки ВАЗ, моделі 21061, 1998 року випуску, об'єм двигуна 1451, кузов [NUMBER], двигун [NUMBER], фіолетового кольору, реєстраційний [NUMBER]. /а.с.10/ На підставі довіреності [PERSON] були надані повноваження знімати його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, продавати, міняти, здавати в оренду з правом отримання грошей, проводити заміну вузлів, агрегатів, кольору в автомобілі та ряд інших повноважень, які властиві та притаманні власнику транспортного засобу, що зазначені в довіреності. Також, [PERSON] було отримано від [PERSON] 12 000 грн. 00 коп. за передачу транспортного засобу, про що складена розписка від 20 серпня 2008 року від [PERSON] про отримання коштів та про відсутність претензій до останнього. /а.с.16/ Встановлено, що після укладених угод позивач вільно та безперешкодно володів транспортним засобом в своїх особистих потребах. Проте, 19 липня 2011 року дія довіреності закінчилася. Як пояснив позивач, в зв'язку з складними сімейними обставинами в позивача була відсутня можливість звернутися до підрозділу ДАІ для переоформлення права власності на транспортний засіб. [INFO] [PERSON] помер, про що засвідчує копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08 серпня 2014 року. /а.с.13/ [PERSON] в період з [INFO] не вчинила жодних дій, які б свідчили про намір витребувати спірний автомобіль, крім того в судовому засіданні визнала вимоги позивача в повному обсязі. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Всі викладені обставини підтверджуються матеріалами справи, ніким не заперечувалися. Підстави сумніватися у достовірності наданих позивачем документів відсутні. У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як передбачено п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Крім того, Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, в дійсності між позивачем та відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач передав у власність позивача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів, визначену між сторонами. Тому довіреність була видана відповідачем виключно з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу, який я з відповідачем насправді вчинили, тому до відносин нас, як учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який ми мали на увазі, тобто який ми з відповідачем приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві ми з відповідачем свідомо документально оформили її, але насправді між нами були встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу. У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як передбачено ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин свідчить те, що фактично позивачу були передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля. Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст.ст. 316. 317, 319 ЦК України. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, у відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, а на підставі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві користування та розпорядження своїм майном. Норми-принципи ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved