Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Білокуракинської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку (пай). В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що після розпаювання майна колишнього КСП «Прогресс» [PERSON] було виділено право на земельну частку (пай) розміром 8,10 умовних кадастрових гектарів, право власності на яку підтверджується сертифікатом серії ЛГ № 006182, виданим Білокуракинською районною державною адміністрацією 26 серпня 1996 року. Позивачка придбала у [PERSON] будинок та земельний пай. З приводу укладення договору купівлі-продажу [PERSON] власноруч написана розписку про отримання коштів. Нотаріально договір не було посвідчено. У подальшому [PERSON] померла і можливість належним чином оформити договір купівлі-продажу було втрачено. У зв`язку з цим позивачка просить суд визнати за нею право власності на земельну частку (пай), розміром 8,10 умовних кадастрових гектарів. В судове засідання позивач та його представник не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без їх участі, в якій підтримали позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, докази по справі кожен окремо та в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛГ № 006182 [PERSON] належить на праві власності земельна частка (пай) розміром 8,10 умовних кадастрових гектарів із земель КСП «Прогрес» с. Лизине Білокуракинського району Луганської області (а.с.5). Згідно відомості здокументації із землеустрою, що включена до Державного фонду документації із землеустрою (вартість с/г угідь земельних часток (паїв)) [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 7,90 умовних кадастрових гектарів, вартість якої становить 48409,25 грн. (а.с.6). Згідно копії паспорту [PERSON] народилася [INFO] (а.с.7). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а.с.8). Згідно копії договору купівлі-продажу від 30.09.1997 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: с. Лизине Білокуракинського району Луганської обл. (а.с.9). Згідно розписки від 30.09.1997 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 1000 грн. за продану нею земельну частку (пай) (а.с.10-11). Згідно довідки виконавчого комітету Білокуракинської селищної ради № 553 від 31.10.2019 року земельна ділянка, яка належала [PERSON] використовується СТОВ «Прогрес», відумерлою спадщиною не визнана (а.с.12). Згідно листа Білокуракинської державної нотаріальної контори № 120/01-06 від 09.12.2019 року спадкова справа відносно [PERSON] , померлої [INFO] не заводилась (а.с.32). Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У відповідності зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Таким чином, суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу земельної частки (паю). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд констатує, що позивач письмовими доказами по справі довів правомірність та обґрунтованість позовних вимог. А отже, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved