Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту, мотивуючи позовну заяву тим, що 26.10.2012 року на підставі договору дарування [PERSON] став власником 3/20 часток нежилих приміщень 16 (технічного) поверху по [ADDRESS] . На момент укладення договору дарування на вказані приміщення була відсутня заборона відчудження. Разом з тим, в лютому 2018 року позивачу стало відомо, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 02.08.2013 року було винесено постанову №33682831 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження, зокрема на нежиле приміщення, що складається з 9/20 часток 16 поверху загальною площею 263,80 кв.м. В зазначеній постанові боржником є ТОВ «Альгор». Позивач зазначає, що він не має жодного відношення до вказаного товариства, а його майно не належить боржнику, тому на нього відповідач не мав права накладати арешт та заборону на відчудження. Оскільки дії відповідача є незаконними та порушують право власності позивача, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, проте подав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Справу просив розглядати у його відсутність. Не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Судові витрати просив покласти на відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. З договору дарування від 18.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновим І.А., судом встановлено, що [PERSON] передала безоплатно у власність позивачу [PERSON] 3/20 часток нежилих приміщень 16 (технічного) поверху, по [ADDRESS] (а.с. 17). Відчуджене приміщення складається з: пр. № 81-ІХ, Х (ІХ-Х), ХХ, ХХІ, загальною площею 87,5 кв.м. Відсутність заборони відчудження зазначеного приміщення на час укладення договору дарування, підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна №38348630, виданим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновим І.А. 18.10.2012 року (а.с. 27). Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав, право власності на нежитлове приміщення, 16 (технічного) поверху, по [ADDRESS] зареєстровано 26.10.2012 року за [PERSON] (а.с. 19). Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойком О.М., при примусовому виконанні наказу Господаського суду м. Київ №5011-33/4689-2012 виданого 13.07.2012 року про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Альгор» на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості по кредиту в розмірі 26412985,33 грн., заборгованість по сплаті процентів в розмірі 23693280,03 грн., заборгованість по сплаті комісії банку в розмірі 2859414,24 грн., пеню за прострочення оплати процентів в розмірі 906876,42 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 64380,00 грн., було винесено 02.08.2013 року постанову ВП №33682831 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження (а.с. 57). Зі змісту даної постанови вбачається, що головним державним виконавцем було накладено арешт на нерухоме майно, зокрема, нежитлове приміщення, що складається з 9/20 часток 16-го (технічного) поверху, загальною площею 263,80 кв.м., яке складається з: прим. №81-ІХ, Х (ІХ, Х), ХХ, ХХІ, площею 87, 5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить боржнику Товариству з обмеженою відповідальністю «Альгор» у межах суми звернення стягнення 59330629,62 грн. Вказаною постановою також було заборонено здійснювати відчудження зазначеного майна, яке належить боржнику. Проаналізувавши вказану постанову, судом встановлено, що відповідачем було накладено арешт на майно, яке належить позивачу, а не боржнику. Наявність арешту перешкоджає власнику вільно володіти та розпоряджатися належним йому майном. Також судом встановлено, що позивачем на адресу відповідача направлялась заява про зняття арешту (а.с. 58-60). Однак, дана вимога позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. За змістом ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Непорушність права власності регулюється ст. 321 ЦК України та зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи викладене, та те, що арешт майна створює позивачу перешкоди в реалізації свого права на вільне розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved