Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що [PERSON] звернулася до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписала Заяву №8331607115 від 05.01.2017 року та отримала кредит у розмірі 10383,00 гривень. 30.07.2018 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладений договір відступлення прав вимоги № 20180730, яким передбачено, що позивач набуває права грошової вимоги в тому числі і до відповідача у справі в розмірі непогашеної суми заборгованості 19138,00 грн., яка складається з: заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 8820,10 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 1289,48 грн., заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) у розмірі 3836,92 грн., заборгованість за пенею у розмірі 5191,50 грн. Всупереч умовам кредитного договору, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідач жодного платежу для погашення заборгованості ні на рахунок позивача, ні на рахунок ТОВ «ФК «ЦФР» не здійснила. В зв`язку з чим позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитом у розмірі 19138,00 грн., а також судові витрати у розмірі 2102 грн. 20.07.2020 року відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позовних вимог в частині стягнення прострочених щомісячних відсотків (плати за управління кредитом) у розмірі 3836,92 та пені у розмірі 5191,50 грн. відмовити. В обґрунтування відзиву зазначила, що у кредитному договорі №8331607115 від 05.01.2017 року жодним чином не визначено таке поняття як «прострочені щомісячні відсотки (плата за управління кредитом)». Також в договорі не конкретизовано за які саме послуги стягується вказана щомісячна плата, не уточнено яким чином вказані послуги будуть надаватися. Позовна заява також не містить даних про надання додаткових послуг кредитодавцем, пов`язаних з обслуговуванням кредиту. Згідно абз.2,3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач в зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 висловив правову позицію, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття усвідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Аналогічна правова позиція також була сформульована в постанові Верховного Суду у справі №695/3474/17 від 27 грудня 2018 року. За таких обставин, вимога про стягнення грошових коштів у розмірі 3836,92 грн. за прострочення щомісячних відсотків (плата за управління кредитом) не відповідає вимогам чинного законодавства і не може бути задоволено. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення пені. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позивачем заявлено вимоги станом на день відступлення права вимоги - 30.07.2018 року. Враховуючи дату звернення до суду, до вимоги про стягнення пені підлягає застосуванню сплив спеціального строку позовної давності в один рік, тому позовні вимоги в частині стягнення пені не підлягають задоволенню. 06.08.2020 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі. В обґрунтування відповіді на відзив зазначив, що відповідачем не заперечується факт укладення кредитного договору №8331607115 від 05.01.2017 року та отримання кредитних коштів, що вбачається з наданого відзиву на позовну заяву. Жодних заперечень з приводу того, що відповідач не погодилася з умовами та правилами кредиту відповідачем не висловлено. Ніяких застережень та зауважень з боку позичальника щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання не подано. Тому твердження відповідача, що при укладенні кредитного договору №8331607115 від 05.01.2017 року банк не повідомив позичальника про умови кредитування та не узгодив їх з нею не відповідають дійсності та суперечать матеріалам кредитної справи. Кредитний договір №8331607115 від 05.01.2017 року, договір про відступлення права вимоги №20180730 від 30.07.2018 року у встановленому порядку недійсними не визнанні, тобто в силу ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Зі змісту Кредитного договору № 8331607115 від 05.01.2017 року вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесене не було. Не містить він і будь-яких інших несправедливих умов. Вказана в Кредитному договорі № 8331607115 від 05.01.2017 року інформація була доведена до відома позичальника, що підтверджується змістом підписаного ним Кредитного договору № 8331607115 від 05.01.2017 року, згідно з яким підписання свідчить про те, що відповідач з всіма Умовами ознайомлений та погоджується, перед підписанням повідомлено у встановленій законом формі про всі умови, передбачені ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року №2664-ІІІ, ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ, ч.4 ст.6, ч.2, 3 ст.9 ЗУ « Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року № 1734, та їх зміст, а також про всі інші умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Укладеним Кредитним договором № 8331607115 від 05.01.2017 року передбачені всі фінансові зобов`язання позичальника, тобто до відома відповідача у необхідному обсязі була доведена передбачена законом інформація щодо умов кредитування. Аналізуючи наведені вище норми права можна зробити висновок, що така форма витрат, як щомісячні проценти (плата за управління кредитом) існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, у даному випадку щомісячні проценти (плата за управління кредитом) визначена у конкретному грошовому виразі, а не формулою зі змінними величинами. Крім того, у Кредитному договорі № 8331607115 від 05.01.2017 року, який підписаний сторонами, існує умова сплати позичальником протягом 24 місяців річної відсоткової ставки в розмірі 12,00 % річних та щомісячні проценти (плата за управління кредитом) 2,50 % від суми кредиту. Відповідно до п. 2 (Прийняття умов кредитного договору) Кредитного договору №8331607115 від 05.01.2017 року, умови кредитного договору, зокрема, умови про сукупну вартість кредиту, Позичальнику роз`яснено та зрозуміло. Будь-яких доказів на спростування невірного нарахування щомісячних процентів (плата за управління кредитом), відсотків, пені та за основною сумою боргу по Кредитному договору № 8331607115 від 05.01.2017 року відповідачем не надано. Щодо посилання відповідача про пропущення строку позовної давності по пені зазначив, що відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до п.7.2 Умовами отримання кредитів та інших послуг від TOB «ФК «ЦФР» від 30.05.2015 року, до вимог, що виникають з кредитного договору або у зв`язку з ним, застосовується позовна давність у десять років. Вказане застереження до Договору є договором про збільшення позовної давності. Зважаючи на викладені факт пропуск позивачем строків позовної давності не відповідає матеріалам справи та дійсним обставинам справи. Тому підстав для застосування норм статей пропуску строку позовної давності відсутні, а твердження відповідача про пропуск строку позовної давності позивачем не обґрунтовані. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, просив на підставі наявних у справі доказів задовольнити позов в повному обсязі. У разі неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, на відмові у задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступними підставами: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, що 05 січня 2017 року [PERSON] , шляхом підписання заяви № 8331607115 уклала із Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримала кредит у сумі 10383,00 грн. строком на 24 місяці. 30 липня 2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги № 20180730, відповідно до якого право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників перейшло до Фінансової компанії. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 20180730 від 30 липня 2018 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, укладеним між [PERSON] та ТОВ «ФК «ЦФР» № 8331607115 від 05 січня 2017 року, у розмірі 19138,00 грн., яка складається з: заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 8820,10 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 1289,48 грн., заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) у розмірі 3836,92 грн., заборгованість за пенею у розмірі 5191,50 грн. 07 серпня 2018 ТОВ «Фінансова компанія» Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» повідомляли відповідача про відступлення права вимоги за кредитним договором № 8331607115 від 05 січня 2017 року. Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, за якою «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконала свого зобов`язання з погашення боргу за кредитним договором. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, остання не здійснив платежів для повного погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попереднього кредитора, що не спростовано відповідачем в ході розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Оскільки зобов`язання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконувала, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за основною сумою боргу та відсотками, що відповідачем не оспорюється та відповідає умов кредитного договору. В свою чергу, суд приймає до уваги доводи відповідача щодо строків позовної давності до нарахування пені та необґрунтованого стягнення з неї заборгованості за плату за управління кредитом. Щодо нарахування відповідачу суми заборгованості за платою за управління кредитом у розмірі 3836,92 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з абзацем 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення з боржника заборгованості по платі за управління кредитом ґрунтується на нікчемній умові укладеного з кредитодавцем попереднього договору. Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 31.10.2018 року у справі № 404/1339/15-ц. Крім того, у підписаних відповідачем заявах на отримання кредиту, відсутні умови договору про плату за управління кредитом, її розміру, порядку нарахування та сплати, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача обов`язку здійснення такої плати, відтак сума заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) у розмірі 3836,92 грн. стягненню не підлягає. Щодо позовних вимог про стягнення пені, суд зазначає наступне. За правилами ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] у відзиві зазначила про пропуск товариством строку позовної давності до вимоги про стягнення пені. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідач просив застосувати спеціальну позовну давність в один рік, а також застосувати наслідки спливу позовної давності, визначені у ч.4 ст. 267 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, аналіз частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Позивач звернувся до суду з позовом засобами поштового зв`язку 04.05.2020 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором підлягає захисту з 04.05.2019 року по 04.05.2020 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості по пені за договором № 8331607115 від 05.01.2017 року систематично пеня відповідачу почала нараховуватись лише з 07.02.2017 року по 06.06.2018 року, тобто поза межами спеціальної позовної давності в один рік. При цьому в період з 04.05.2019 року по 04.05.2020 року пеня не нараховувалась. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по пені у розмірі 5191,50 грн. за договором № 8331607115 від 05.01.2017 року, у зв`язку із спливом спеціальної позовної давності до цих вимог. При цьому, суд враховує положення ст. 262 ЦК України, відповідно до якої заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Тобто при відступленні права вимоги за кредитними договорами у спірних правовідносинах перебіг позовної давності не переривається. Щодо доводів позивача про те, що відповідно до п. 7.2. Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» від 30.03.2015 року до вимог, що виникають з кредитного договору або у зв`язку з ним, застосовується позовна давність у десять років. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З матеріалів справи вбачається, що Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» 30.03.2015 року, не містять підпису відповідача. При цьому, з наданих позивачем доказів на підтвердження своїх вимог, суд не вбачає, що саме ці Умови розуміла відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві про отримання кредиту від 05.01.2017 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв`язку із цим, Умови щодо збільшення терміну позовної давності до 10 років не можна вважати складовою частиною укладених між сторонами договору від 05.01.2017 року. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення за договором № 8331607115 від 05.01.2017 року заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 8820,10 грн. та за відсотками у розмірі 1289,48 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданого платіжного доручення від 05 травня 2020 року, позивач за подання даного позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 2102 гривні, а тому, у зв`язку з частковим задоволенням позову відповідачем підлягає відшкодуванню сума судового збору пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 1110 гривень 37 копійок (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір заявленого судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 10109,58 грн. х 2102 грн. / 19138,00 грн.). При цьому суд враховує роз`яснення надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. №36 постанови №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Outcome: partial