Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про повернення боргу, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 144398,70 грн., моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн. та судові витрати, вказуючи, що між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 17 827 (сімнадцять тисяч вісімсот двадцять сім доларів США), що еквівалентно 144 398,70 (сто сорок чотири тисячі триста дев'яносто вісім гривень 70 копійок) та судові витрати. Договір позики був оформлений письмово, але у спрощеному порядку, шляхом надання [PERSON] розписки. Датою повернення позичених грошей у розписці було визначено 15 квітня 2009 року. В порядку ст. 1049 Цивільного кодексу України [PERSON] неодноразово зверталась до [PERSON] з вимогою про повернення боргу. Відповідь на вимогу та повернення грошей протягом 30 днів позивач не отримала. Представник позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, згідно наданої до суду письмової заяви просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити у повному обсязі, з підстав, наведених у позові, не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідач [PERSON] викликався через оголошення в газеті «Одеські вісті», у судові засідання не з'явився, причина неявки суду не відома. Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши всі суттєві обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, приходить до наступного. У судовому засіданні було встановлено, що 14 січня 2009 року між позивачем, [PERSON], та відповідачем, [PERSON], було укладено договір позики грошових коштів, згідно змісту якого відповідач взяв у позивача борг у розмірі 17 827 (сімнадцять тисяч вісімсот двадцять сім) доларів США. Позивачем на підтвердження укладення між ним та відповідачем договору позики та його умов надана розписка позичальника про отримання позики від 14 січня 2009 року. Дата повернення грошей була обумовлена сторонами та визначена до 15.04.2009 р. Позивач зазначає, що у зв'язку з відсутністю дій з боку відповідача по поверненню позики, вона була змушена звертатися до суду з відповідним позовом. Станом на день розгляду справи відповідач позивачу борг за розпискою від 14 січня 2009 року не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема: з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом ( ч. 1 ст. 598 ЦК України). Ці підстави зазначені в ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбаченого договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином ( ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав своїх зобов'язань, які виникли в нього внаслідок укладання договору позики від 14 січня 2009 року перед позивачем, оскільки в матеріалах справи немає жодних документальних підтверджень про повернення суми позики позивачу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором позики підлягають задоволенню в повному обсязі. Разом з тим позивач ставить вимогу про відшкодування моральної шкоди, яка не підлягає задоволення виходячи з наступного. З урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 відсутній причинний зв'язок між заподіяною, як на твердження позивача шкодою її моральним станом та неповерненням боргу відповідачем, що на думку суду є відсутністю наслідків заподіяної шкоди. Таким чином, суд вважає, що оскільки відповідачем неправомірних дій стосовно позивача не вчинялось та з урахуванням вимог статей 22 та 23 ЦК України, збитків позивачу не завдано, то вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. За правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що позивачем не доведено факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, в результаті дій або бездіяльності відповідача. Не надано підтвердження розрахунку моральної шкоди та доказів для задоволення такої вимоги, у зв'язку з чим суд відмовляє в їх задоволенні. Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. В матеріалах справи наявні документи підтверджуючі судові витрати понесені позивачем при розгляді справи, а саме: квитанція № б/н від 21.08.2013 р. про сплату судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 1443,00 грн.; квитанція № б/н від 16.08.2013 р. про сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 114,71 грн.; квитанція ПН 215607626656 від 20.01.14 на суму 72,36 грн. про оплату послуг по направленню відповідачу телеграми з повідомленням часу та місце судового засідання. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що частина позовних вимоги позивача ґрунтуються на законі, у зв'язку з чим підлягає задоволенню.

Outcome: partial