Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач його колишня дружина. 26.09.1995 року на підставі договору дарування зареєстрованого в реєстрі №5042 його дід [PERSON] подарував йому 31/100 частину будинку [ADDRESS] і він разом з членами сім»ї, а саме відповідачкою та донькою вселилися в дане житлове приміщення та 18.05.1996 року зареєструвалися в ньому. З 2007 року відповідач не проживає в спірній квартирі, оскільки їх сімейне життя не склалося, відповідач покинула його з дітьми, а у 2001 році вони розлучилися. Квартирою відповідач не цікавиться, не сплачує квартплату та комунальні послуги, ніяких її речей в квартирі немає. Де фактично проживає відповідач йому невідомо, вона в добровільному порядку залишила квартиру. Протягом всього часу не проживання відповідача у спірній квартирі він змушений за свій рахунок сплачувати комунальні послуги та нести витрати по утриманню квартири, що нараховуються на відповідача. На підставі викладеного він вимушений звернутися до суду з даним позовом, просив визнати останню такою, що втратила право користування спірною квартирою [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку у вказаному вище житловому приміщенні. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги позову, просив про їх задоволення, визнання відповідачку такою, що втратила право на користування спірною квартирою [ADDRESS] та зняття її з реєстраційного обліку у вказаному вище житловому приміщенні, а також про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов»язаних із сплатою судового збору та витрат, пов»язаних із розміщенням оголошення про виклик відповідача в пресі. Відповідач двічі не з»явилася в судове засідання, була судом належно повідомлена про день та час розгляду справи за останнім відомим місцем проживання. Суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності за наявності зібраних по справі матеріалів. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував також представник позивача в судовому засіданні. Представник третьої особи - Деснянського районного відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання не з»явився, в своїй письмовій заяві просить суд проводити розгляд справи без його присутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Відповідно до договору дарування від 26.09.1995 року позивач по справі є власником 33/100 частин вказаного вище будинку (а.с. 12). Шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано 09.08.1986 року (а.с. 7). 22.11.2001 року зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами по справі у Відділі РАЦС Деснянського РУЮ в м. Києві (а.с. 7). На даний час в квартирі зареєстровано 5 осіб - позивач, відповідач та їх двоє дітей, а також онука, відповідно до довідки від 20.01.2015 року (а.с. 8). Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав. Частиною 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі звернення з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття особи з реєстраційного обліку судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Вказана норма також передбачена п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57-цс11. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого. Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В судовому засіданні, судом було встановлено, що з 2007 року відповідач [PERSON] не проживає у квартирі та не сплачує комунальні послуги, ніяких її речей в ній немає, що підтверджується актом №2 КП УЖГ «Житлорембудсервіс» (а.с. 9) та довідкою № 628 від 22.12.2014 року (а.с. 10). Крім того, в судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON], донька сторін по справі, яка пояснила, що матір з 2007 року не проживає в спірному житловому приміщенні, ніяких її речей там не має, також вона не несе витрати по утриманню будинку. Вона при зустрічах просила з батьком матір про те, щоб вона добровільно знялася з реєстрації, проте, матір відмовилася, пославшись на те, що не зніметься з реєстрації на «зло батькові». Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що являється сусідом позивача, десь біля трьох разів на тиждень буває в спірному житловому приміщенні, відповідачку досить давно в ньому не бачив, достовірно йому відомо про те, що вона там тривалий час не проживає. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в сумі 243.60 грн. та 420 грн. витрат, пов»язаних з розміщенням оголошення про виклик відповідача в пресі. На підставі викладеного,

Outcome: approved