Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та Тульчинської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що Тульчинською державною нотаріальною конторою 02.12.2016 за реєстром №2-2149 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідно до вказаного свідоцтва у власність [PERSON] після смерті [PERSON] перейшло у власність спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право на спадщину житловий будинок житловою площею 56,3 кв.м., загальною площею 109,0 кв.м., який в плані позначається під літерою «А», веранда «а», прибудова «а1», веранда «а2», навіс «в3», навіс «в4», гараж «Б», сарай «В», погріб «в/під», сарай «Г», сарай «г», убиральня «Д», огорожа 1,2, ворота 3,4. Вважає свідоцтво про право на спадщину, видане на ім'я [PERSON], таким, що має бути визнане недійсним з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 06.08.1965 державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Самоєнко Н.П. за реєстром № 2631 та зареєстрованого в КП «Тульчинське бюро технічної інвентаризації» 15.10.1965 в книзі №109, спадкодавцем [PERSON] було куплено житловий будинок, до складу якого входив сарай і погріб. Інших господарських будівель і споруд біля житлового будинку не було. Вона, дочка [PERSON], проживаючи у вказаному житловому будинку, разом зі своїм чоловіком в період 1985-1988 років побудували прибудову «а1», веранду «а2», навіс «а3», гараж «Б», сарай «г», убиральню «Д», маючи намір в подальшому ввести здійснені прибудови в експлуатацію, отримати правовстановлювальний документ на них і проживати там разом з сім'єю. Але через смерть чоловіка [PERSON] здійснені прибудови так і не були введені в експлуатацію і залишились неузаконеними. Те, що названі будівельні роботи були здійснені саме в період 1985-1988 років підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, де вказані саме такі роки побудови. Їй достовірно відомо, що за життя [PERSON] ним, як особою, на яку було зареєстровано житловий будинок, не було введено в експлуатацію названі вище прибудови, так як між нею та ним була домовленість про те, що названі прибудови в подальшому будуть узаконені нею з подальшою передачею їх в її власність. Таким чином, в свідоцтво про право на спадщину було неправомірно включено частину нерухомого майна, яке є самочинним будівництвом і не введена в експлуатацію, що не може тягнути за собою виникнення права власності, так як не перебувало у власності у спадкодавця [PERSON] А тому свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно після смерті [PERSON], видане на ім'я [PERSON] підлягає визнанню недійсним, так як видане на частину нерухомого майна, яке не було введено в експлуатацію, а тому не могло належати [PERSON] В зв'язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 02.12.2016 Тульчинською державною нотаріальною конторою за реєстром №2-2149 на ім'я [PERSON] В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Просять позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, та пояснили, що позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] правомірно набув право власності на даний житловий будинок. Даний житловий будинок він отримав у спадок за заповітом, який йому залишив його дід [PERSON] Про складання заповіту на нього дід [PERSON] повідомив ще за життя. Позивачка знала про існування даного заповіту і заперечень на той час в неї не було. Після смерті діда [PERSON] у 2012 році жодних дій щодо прийняття будь-якого спадкового майна з боку його матері [PERSON] позивача по справі не відбувалося, в зв'язку з чим слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] Фактичними власниками будинку [ADDRESS] є відповідач [PERSON], [PERSON] та їхні діти. Оскільки всі ці особи є власниками зазначеного будинку, тому вони мають право і потребу користуватися всіма приміщеннями даного будинку. Через це, ствердження позивачки про те, що вона має намір користуватися всім житловим будинком є безпідставними, оскільки відповідач та його діти і дружина, які є членами його сім'ї мають право користуватися даним будинком з часу народження кожного з дітей, оскільки в даному будинку кожен з них проживав з часу народження. Ніхто з них не претендує на щось інше чи більше. Враховуючи наведене - підстава подання даного позову є те, що при житті [PERSON] ним, як особою, на яку було зареєстровано даний житловий будинок, не було введено в експлуатацію названі у позові прибудови, так як з її слів між позивачкою і покійним дідом відповідача була домовленість про те, що названі прибудови в подальшому будуть узаконенні позивачкою з подальшою передачею їх в її власність, про що спадкоємець за заповітом [PERSON] ніколи навіть не чув. Позивачка стверджує те, що в період 1985-1988 років були здійсненні будівельні роботи в домогосподарстві його діда [PERSON] [ADDRESS] і що це підтверджується технічним паспортом, що також підтверджує факт узаконення за життя його дідом [PERSON] вказаних у даному позові прибудов. За заповітом [PERSON], спадкоємцем зазначеного у вказаному заповіті майна з чого б воно не складалося є [PERSON], що підтверджується виданим Тульчинською державною нотаріальною конторою у законний спосіб свідоцтвом про право на спадщину за заповітом 02 грудня 2016 року за реєстром №2-2149. Відповідач - державний нотаріус Тульчинської державної нотаріальної контори Тимчик Н.Ф. позов визнала. Не заперечує проти його задоволення. Суду пояснила, що вказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON], нею було видано на підставі рішення Тульчинського районного суду від 04.11.2016, яким визнано відмову у видачі свідоцтва не законною та зобов'язано вчинити нотаріальну дію щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Вказане рішення набуло законної сили, і було обов'язковим для виконання. Про те, що вказане рішення згодом було скасовано їй нічого не було відомо. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співвставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 28.02.1983, про що свідчить її паспорт громадянки України серії [NUMBER], виданий 06.10.2005 Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с.3,4). Батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 69). За життя, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 06.08.1965 державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Самоєнко Н.П. за реєстром №2631 та зареєстрованого в КП «Тульчинське бюро технічної інвентаризації» 15.10.1965 в книзі №109, спадкодавцем [PERSON] у [PERSON] було куплено житловий будинок в [ADDRESS], до складу якого входив сарай і погріб (а.с. 8,9). [PERSON], будучи дочкою [PERSON] також проживала у вказаному житловому будинку. В період 1985-1988 років побудувано прибудову «а1», веранду «а2», навіс «а3», гараж «Б», сарай «г», убиральню «Д», що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, де вказані саме такі роки побудови (а.с. 10-12). Відповідно до копії заповіту від 21.12.2006 посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А.В., [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] (а.с.70). 19.10.2012 на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] про те, що він є спадкоємцем усього майна [PERSON] за заповітом, проте від прийняття належної йому спадщини він відмовляється та на неї не претендує, і претензій до того, щоб свідоцтво про право на спадщину за законом було видано на ім'я дочки померлого, [PERSON], він не має. Також, того дня, на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON], про те, що вона бажає прийняти спадщину за законом на усе майно, яке залишилося після смерті її батька [PERSON], в зв'язку з чим було заведено спадкову справу №835/2012 від 19.10.2012. Проте, 27.10.2012 на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] про те, що він є спадкоємцем усього майна [PERSON] за заповітом і дане майно він приймає.(а.с. 43). Державним нотаріусом Тимчик Н.Ф., [PERSON] не видавалося свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки [PERSON] 19.10.2015 було подано заяву до Тульчинської державної нотаріальної контори, що останньою подано до суду позов з приводу оформлення спадщини після смерті [PERSON] (а.с.62). 06.10.2016, [PERSON] звернувся до Тульчинського районного суду з позовом до державного нотаріуса Тульчинської ДНК Тимчик Н.Ф. про визнання незаконною відмову у вчиненні нотаріальних дій, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину. 04.11.2016 Тульчинським районним судом було задоволено позов [PERSON] до державного нотаріуса Тульчинської ДНК Тимчик Н.Ф. про визнання незаконною відмову у вчиненні нотаріальних дій, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину. Зобов'язано державного нотаріуса Тульчинської ДНК Тимчик Н.Ф. вчинити нотаріальну дію по видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] за заповітом після смерті його діда [PERSON] (а.с. 63,64). 02.12.2016 державним нотаріусом Тульчинської ДНК Тимчик Н.Ф. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] (а.с.5). Згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 19.04.2017 рішення Тульчинського районного суду від 04.11.2016 скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до державного нотаріуса Тульчинської ДНК Тимчик Н.Ф. про зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину відмовити. В судовому засіданні встановлено, що на самочинно збудоване майно, а саме веранду «а», прибудову «а1», веранду «а2», навіс «в3», навіс «в4», гараж «Б», сарай «В», погріб «в/під», сарай «Г», сарай «г», убиральну «Д», огорожу 1,2, ворота 3,4, які зазначенні в свідоцтві про право на спадщину відсутні правовстановлюючі документи, дані прибудови так і не були введені в експлуатацію і залишилися неузаконенними. Спадкодавцю [PERSON] також не належало право власності на самочинно збудовані прибудови. Згідно договору купівлі-продажу від 06.08.1965 спадкодавець [PERSON] купив житловий будинок в [ADDRESS], до складу якого входили лише сарай і погріб (а.с. 8,9). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами ЦК України. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Таким чином, після смерті [PERSON] до [PERSON] не перейшло право власності на самочинно збудовані об'єкти: веранду «а», прибудову «а1», веранду «а2», навіс «в3», навіс «в4», гараж «Б», сарай «В», погріб «в/під», сарай «Г», сарай «г», убиральну «Д», огорожу 1,2, ворота 3,4. Крім того, в судовому засіданні сторони не представили доказів, що вказане майно було збудоване позивачем [PERSON], або ж спадкодавцем [PERSON], що в свою чергу не є предметом даного спору. Згідно п.4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п.4.18. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. За змістом роз'яснень абз.2 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові лише за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в). Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, виходячи з цих усіх обставин, на підставі ст.392 ЦК України та з огляду на приведені вище правовий висновок Верховного Суду України і роз'яснення постанови пленуму суду касаційної інстанції, у разі неможливості подання спадкоємцем для нотаріуса оригінала правовстановлюючого документа, ця обставина спричиняє неможливість видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, а тому, в такого спадкоємця виникає потреба на підставі ст.392 Цивільного кодексу України захистити своє суб'єктивне документально не підтверджене право власності на успадковане нерухоме майно, яке за законом спадкоємцю вже належить із часу відкриття спадщини, але документального підтвердження набутого права власності на яке немає і одержати його в позасудовий спосіб неможливо. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Згідно абзацу п. 27 постанови Пленуму ВС України за №7, відповідності до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Щодо порушення прав позивача [PERSON] при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зазначено в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Вінницької області від 19.04.2017. В якій суд зазначив, що вирішення спору щодо зобов'язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, без залучення до участі в справі в якості третьої особи [PERSON], є підставою для скасування рішення суду. За приписами ст. 82 ч.4 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановленні ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини щодо порушення прав позивача [PERSON] при вирішенні спору щодо зобов'язання нотаріуса видати свідоцтва про право на спадщину за заповітом, встановленні вищезазначеним рішенням суду, і додатковому доказуванню не підлягають. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ч. 1, 6 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, враховуючи що підстава, яка слугувала для видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON], а саме рішення суду про зобов'язання нотаріуса видати таке свідоцтво, відпала, так як рішення суду скасовано, і встановлено порушення прав [PERSON], суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НВІ №455245 від 02.12.2016 видане на ім'я [PERSON] підлягає визнанню недійсним. Разом з тим, суд зазначає, що визнання недійсним свідоцтва, не позбавляє права [PERSON] реалізувати своє право щодо спадкування майна за заповітом після смерті [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідача, а отже з відповідачів в рівних частках підлягають стягненню на користь позивача понесенні нею судові витрати з оплати судового збору в сумі 640 грн., На підставі викладеного,

Outcome: approved