Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу посилаючись на те, що на підставі договору позики від 14 березня 2013 року він передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 2300400 грн., що станом на день укладення договору становило 284000 доларів США. Зазначений договір був нотаріально посвідчений. Відповідач зобов'язався повернути борг до 13.03.2014 року. Оскільки відповідач грошові кошти не повернув, тому позивач просить суд стягнути з нього суму боргу в розмірі 6244194 грн. 40 коп., втрати від інфляції у розмірі 4639682 грн. 09 коп., проценти за користування коштами у розмірі 251478 грн. 51 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань 2848721 грн. 24 коп., а всього 13984076 грн. 17 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 3654 грн. В подальшому, представником позивача змінено предмет позову, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача збитки від інфляційних втрат у розмірі 5235484 грн. 83 коп. та три проценти річних від простроченої суми за 483 днів прострочення у розмірі 279718 грн. 14 коп., а всього 5515202 грн. 97 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових заперечення, що містяться на аркушах справи № 32-35, 144-151. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 14 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики (а.с.5-6). Пунктом 1 вказаного договору передбачено, що позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальникові строком до 13 березня 2014 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 13 березня 2014 року грошові кошти в розмірі 2300400 грн., які, виходячи з встановленого сторонами курсу 1 долар США - 8,1 грн., є еквівалентом 284000 доларів США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 13 березня 2014 року. Відповідно до п. 5 вище вказаного договору, сторони домовились, що позичальник має повертати позикодавцеві позичену суму ним суму по 56700 грн. 00 коп., які, виходячи з встановленого сторонами курсу 1 долар США - 8,1 грн., є еквівалентом 7000 доларів США щомісячно, впродовж одинадцяти місяців з дня укладення цього договору, але не пізніше 14 числа кожного місяця, решту суми, а саме 1676700 грн., які, виходячи з встановленого сторонами курсу 1 долар США - 8,1 грн., які є еквівалентом 207000 доларів США, позичальник має повернути позикодавцеві до 13 березня 2014 року, а позикодавець зобов`язаний приймати від позичальника грошову суму такими частинами. Сторонами в судовому засідання факт отримання відповідачем грошових коштів не оспорюється. Забезпеченням виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів є передання в іпотеку домоволодіння та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. 14 березня 2013 року укладено договір іпотеки стосовна вказаного нерухомого майна. Вартість предмета іпотеки сторони погодили у розмірі 1587460 грн. - житловий будинок та 685678 грн. - земельна ділянка (а.с.50-52). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підтвердження своїх заперечень представником відповідача були надані копії розписок про сплату відповідачем свого зобов`язання на загальну суму 728150 грн., що за офіційним курсом долара, становило - 69981,40 доларів США (а.с.37-47). Представником позивача, факт складання зазначених розписок оскаржувався та була призначена судово-почеркознавча експертиза. Однак експертиза проведена не була, оскільки представником позивача не були надані необхідні документи (а.с.121). Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вказані розписки визнаються належними доказами про часткове погашення заборгованості, оскільки представником позивача звортнє доведене не було. Також, представником відповідача надані докази звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де зазначено, що 09.07.2015 року право власності на заставне нерухоме майно перейшло до [PERSON] (а.с.53). Таким чином, з наявних в матеріалах справи доказів, сума основного зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] є виконаною, однак з порушенням встановлених строків договором. За договором позики, відповідач був зобов`язаний погасити борг до 13 березня 2014 року (п. 5 Договору). Натомість, фактичним погашенням всієї суми боргу слід вважати дату переходу (реєстрації) права власності позивача на предмет застави - 09 липня 2015 року. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченнями збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Таким чином, факт порушення [PERSON] своїх зобов'язань, внаслідок не повернення грошових коштів за договором позики від 13 березня 2013 року, є беззаперечним та доведеним. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому стягнення 3 процентів річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України не є неустойкою, адже є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України фактично 3 процентів річних є пенею, яка може застосовуватись в разі прострочення грошового зобов'язання, якщо в його умовах не був передбачений такий вид санкції за його порушення. Як роз`яснено в п.18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року по справі № 6-113цс14, від 30 березня 2016 року по справі № 6-2168цс15, яка у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Позивачем розраховано 5235484 грн. 83 коп. інфляційних втрат, яка дорівнює (по формулі) 7046040 грн. (284000 доларів США, за офіційним курсом 2481 грн. за 100 доларів США, станом на 21 липня 2016 року) (сума боргу) * 174,304 (індекс інфляції) / 100 - 7046040 грн. (сума боргу). Однак, з наведеним погодитись не можна, оскільки позивач виходив з розрахунку повної суми боргу, не враховуючи доказів сплати частини суми боргу за розписками, яка складає 728150 грн. (69981, 40 доларів США). Тому, сума інфляційних втрат повинна бути розрахована за формулою: 5309801 грн. 46 коп. (214018,6 доларів США, за офіційним курсом 2481 грн. за 100 доларів США, станом на 21 липня 2016 року) (сума боргу) * 174,304 (індекс інфляції) / 100 - 5309801 грн. 46 коп. (сума боргу), та дорівнює 3945394 грн. 87 коп. Три проценти річних, також розраховуються за формулою: 5309801 грн. 46 коп. (сума боргу) * 3 (процентна ставка) / 100 / 365 * 483 (кількість днів прострочення - з 14 березня 2014 року по 09 липня 2015 року) і в сумі складає - 76939 грн. 02 коп. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачений в дохід держави судовий збір в сумі 3654 грн. 00 коп. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим і підлягає задоволенню частково. На підставівикладеного,

Outcome: partial