Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 27.03.2015 відповідач отримав кредит у розмірі 24024,86 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік за суму за заборгованості за кредитним договором. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач, підписавши заяву, підтвердила свою згоду, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між [PERSON] та банком кредитний договір. При укладенні кредитного договору сторони також керувались положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України. Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачеві кредитні кошти. Однак, відповідач використала кредитні кошти, але не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання і не погасила борг. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. з заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Виконавчим написом нотаріуса від 06.01.2016 року була задоволено стягнути заборгованість в розмірі 31124,87 грн. нараховану станом на 15.12.2015 року. Винесення виконавчого напису нотаріуса від 06.01.2016 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Прострочена сума заборгованість становить 19978,28 грн. Оскільки, з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому напису нотаріуса від 06.01.2016 року, тобто за період з 27.03.2015 року по 15.12.2015 року, то за період після винесення виконавчого напису нотаріуса від 06.01.2016 року, з 16.12.2015 по 10.11.2020 року Відповідач має заборгованість у розмірі - 12900,60 грн., яка складається з наступного: -9961,10 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; -2939,50 грн. - 3 % річних від простроченої суми, та судові витрати. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає відшкодувати взяте на себе зобов`язання, тому виник даний спір. На підставі ст.ст. 526, 629, 1050, 1054 ЦК України АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача борг в загальній сумі 12900,60 грн. та судові витрати 2102 грн. Представник позивача до суду надіслав заяву, в якій заявлений позов підтримує повністю, просить провести судове засідання без його присутності. 29.01.2021 до суду надійшов відзив на позову заяву, де просив відмовити в задоволені позову та застосувати строки позовної давності у даній справі. Вказав, що відповідно до анкети - заяви кредитний договір (кредитний ліміти по платіжній карті) укладено 03.12.2010. 27.03.2015 було укладено Генеральну угоду, якою було реструктуризовано заборгованість і приєднання до умов і правил надання продукту кредитної карти. Відповідно до п. 1.1.3 вказаної Генеральної угоди дата кінцевого погашення заборгованості за договором 1 31.03.2016. Пунктами 1.3.1 та 1.3.2 цієї угоди передбачено, що строк повернення кредиту, який вказаний в п. 1.1.3 є другий день з моменту такого порушення, вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту рахується простроченою. Отже, позивачеві було відомо про простроченням повернення кредитних коштів відповідачем 03.04.2016. Дана позовна заява подана позивачем 25.09.2019, тобто після спливу трирічного строку. Відповідач просив застосувати позовну давність та закрити провадження у даній справі. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27.03.2015 відповідач отримала кредит в сумі 24024,86 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік за суму за заборгованості за кредитним договором. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, згідно ст.ст. 212, 511, 651 ЦК України в разі порушення позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій угоді, Умовах і Правилах більше ніж на 31 день по зобов`язаннях, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 6363,16 грн. Для надання послуг банк видав позичальнику кредитну карту згідно п. 2.1 Генеральної угоди (п. 2.3). Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди в разі порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах і правилах за кожен день прострочення. Також в Генеральній угоді міститься інформація, що позичальник ознайомлена і погоджується з Умовами і правилами, підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк». Погодилася, що дана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами і правилами, Тарифами складає між позичальником і банком кредитний договір. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, надавши відповідачеві кредитні кошти, який, в порушення взятих на себе зобов`язань, суму боргу по кредиту не повернув. За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач надав розрахунок заборгованості, згідно якого заборгованість відповідача перед банком станом на 10.11.2020 становить 12900,60 грн., яка складається з наступного: -9961,10 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 2939,50 грн. - 3 % річних від простроченої суми, та судові витрати. Відповідно до анкети - заяви кредитний договір (кредитний ліміти по платіжній карті) укладено 03.12.2010. 27.03.2015 було укладено Генеральну угоду, якою було реструктуризовано заборгованість і приєднання до умов і правил надання продукту кредитної карти. Відповідно до п. 1.1.3 вказаної Генеральної угоди дата кінцевого погашення заборгованості за договором 1 31.03.2016. Пунктами 1.3.1 та 1.3.2 цієї угоди передбачено, що строк повернення кредиту, який вказаний в п. 1.1.3 є другий день з моменту такого порушення, вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту рахується простроченою. Отже, позивачеві було відомо про простроченням повернення кредитних коштів відповідачем 03.04.2016. Позовна заява подана 14.12.2020, тобто після спливу трирічного строку. Згідно ст.ст. 525, 526, 530, 625 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання. Статтею 257 ЦПК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про права споживачів», суди мають виходити із того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Дані про те, що між сторонами укладено договір про збільшення строку позовної давності, про строк дії картки та про строк дії кредитного договору позивач суду не надав. Оскільки судом встановлено, що право позивача на повернення кредитних коштів було порушено, проте ним без поважних причин пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач, суд з підстав, передбачених ч.4 ст.267 ЦК України, ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення основної заборгованості та заборгованості по процентам за користування кредитом - у зв`язку зі спливом позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України. Оскільки вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних є похідними та залежними від обґрунтованості вимог про стягнення основної заборгованості, при цьому у їх задоволенні судом відмовлено, суд відмовляє також у задоволенні вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних. Окрім того, суд враховує, що відповідно до рішення суду від 04.02.2020 предметом спору був цей самий договір та в задоволенні позову було відмовлено через сплив позовної давності. Питання щодо розподілу судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а саме судові витрати, понесені позивачем, якому відмовлено в позові, покладаються на нього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed