Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого в серпні 2014 року [PERSON] позичила у нього гроші в сумі 750 доларів США, а в травні 2014 року - 500 доларів США, які зобовязувалась повернути протягом п'яти місяців, тобто до 25.10.2014. Про отримання в борг грошей відповідач 24.05.2014 написала розписку. Однак, після спливу дати повернення боргу, відповідач борг не повернула. Так як відповідач добровільно борг йому не повернула і наміру повертати його немає, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить стягнути з відповідача 1200 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день подання позову становить 31887,50 грн. та сплачений ним судовий збір в розмірі 640 грн. В судове засідання позивач не зявився. Надав суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить позов задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про про місце, день і час судового засідання через оголошення в газеті «Вінниччина» від 24.11.2017 і не повідомила суд про причини своєї неявки. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст.169, ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. В судовому засіданні встановлено, що 24.05.2014 між сторонами було укладено договір позики в письмовій формі, відповідно до якого відповідач [PERSON] позичила у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 1250 доларів США, які зобовязалася повернути до 24.10.2014, що підтверджується розпискою (а.с.21). На час розгляду справи в суді кошти за договором позики не повернуті. Оскільки відповідач не виконує взяті на себе згідно договору позики зобов'язання, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. ст. 526, 527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За правилами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, боргові розписки чи договори позики, мають справжню правову природу укладеного договору між сторонами, незалежно від найменування документа. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи факт написання розписки відповідачем, яка в силу ч.2 ст. 1047 ЦК України підтверджує укладення договору позики, вимога про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів, в межах заявлених позовних вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК). Аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що обставини викладені в позовній заяві знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору - 640 грн. (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved