Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання публічного договору купівлі-продажу, укладеного 22.05.2020 р. між сторонами, невиконаним, стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 8070 гривень та моральної шкоди в розмірі 5000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач з використанням інтернет-мережі на сайті продажів «OLX» за посиланням [INFO] опублікував оголошення про продаж велопродукції у вигляді заднього колеса на повійному (посиленому) ободі та планетарній 3-х швидкісній втулці. У телефонній розмові та в подальшому в месенджері « Вайбар » відповідач підтвердив наявність даної продукції та сторони погодили місце доставки,спосіб оплати на карту на ім`я [PERSON] та дату виконання відправлення замовлення 23.05.2021 р. Позивач посилається на те, що 22.05.2021 р. на рахунок [PERSON] перерахував грошові кошти в розмірі 2000 грн, однак на момент звернення до суду товар не був поставлений. На письмову вимогу повернути сплачені кошти відповідач не реагував, та в подальшому перестав спілкуватись. Оскільки даний публічний договір купівлі-продажу був укладений із застосуванням обману, позивач просить стягнути з відповідача завдані йому збитки в подвійному розмірі, а також відшкодувати витрати, понесені в зв`язку з розглядом справи. Крім того, позивач зазначає, що внаслідок невиконання договору купівлі-продажу з боку відповідача та застосування до нього обману йому заподіяно моральну шкоду, які він оцінює в 5000 гривень. 07.08.2020 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Станом на момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. 18.06.2021 р. судом закрито підготовче провадження у справі. Позивачем подана заява про розгляд справи у відсутність позивача н підставі наданих доказів. Відповідач не з`явився в судове засідання, про місце і час розгляду справи повідомлявся шляхом направлення повістки за місцем проживання та публікації повістки на офіційному сайті суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в інтернет-мережі на сайті продажів «OLX» за посиланням [INFO] опубліковано оголошення про продаж велопродукції у вигляді заднього колеса на подвійному (посиленому) ободі та планетарній 3-х швидкісній втулці. Крім того, в смс листуванні в месенджері «Вайбер» особа на ім`я « [PERSON] » повідомила позивачу реквізити банківського карткового рахунку № [NUMBER] , та отримувача - [PERSON] , для здійснення оплати за поставку колеса для велосипеда. В свою чергу, позивач повідомив спосіб доставки товару. Як встановлено судом, [PERSON] сплатив грошові кошти в розмірі 2000 гривень на банківський картковий рахунок № [NUMBER] , що належить [PERSON] . На момент розгляду справи товар, за який були сплачені позивачем грошові кошти, доставлений не був. Звертаючись до суду позивач посилається на те, що між сторонами укладено публічний договір купівлі-продажу, який не був виконаний, і до даних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» придбання товарів через інтернет - це договір, укладений на відстані продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку, до яких належать телекомунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення та інформаційні мережі, зокрема інтернет. Положеннями статті 698 Цивільного кодексу України визначено, що за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Відносини, що виникають між покупцем і продавцем товарів, робіт та послуг в Інтернеті не відрізняються від традиційних правил купівлі-продажу і регулюються, зокрема, положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів». Правочини між фізичною та юридичною особою, а також між фізичними особами на суму, що перевищує 340 грн., треба вчиняти у письмовій формі (ч. 1 ст. 208 Цивільного Кодексу України). Виняток встановлено ч. 1 ст. 206 ЦК України - усно можуть вчиняти правочини, які сторони повністю виконують у момент вчинення. Правочин вважають вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або в кількох документах: у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Правочин буде укладеним письмово тоді, коли інтернет -магазин письмово підтвердить інформацію відповідно до ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів». Про те, що покупець визнає правочин, свідчитиме надходження від нього оплати або листа (телеграми), у якому він погоджується придбати товар, також сторони можуть виражати свою волю за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Продавець повинен підтвердити замовлення письмово або за допомогою електронного повідомлення. Таким повідомленням називають інформацію, яку споживач може у будь-який спосіб відтворити або зберегти в електронному вигляді (п. 10 ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів»). В даному випадку - це інтернет -сторінка, на яку покупець потрапляє перед тим, як запит на купівлю товару буде сформовано. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Позивач, звертаючись до суду, посилається на укладення між сторонами публічного договору купівлі-продажу товару та порушення його прав, як споживача у даних правовідносинах. Однак, правовідносини, що склались між сторонами, не пов`язані з укладенням публічного договору купівлі-продажу, оскільки особа, яка надала оголошення про продаж товару, в даному випадку, не здійснював продаж товару як підприємець, що є обов`язковою умовою публічного договору. Положення Закону України «Про захист прав споживачів» регулюють відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно положень ст.1 Закону виробниками і продавцями товарів є суб`єкти господарювання, які здійснюють відповідну діяльність. Відповідач у справі у відносинах з позивачем не діяв як суб`єкт господарювання, оскільки такі докази відсутні, а отже на правовідносини, що виникли між сторонами не поширюються положення даного Закону і посилання позивача на порушення зазначеного Закону при зверненні до суду є безпідставними. Крім того,звертаючись до суду позивач просить застосувати положення ст.230 ЦК України та стягнути з відповідача матеріальну шкоду в подвійному розмірі, та моральну шкоду, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу до нього був застосований обман. Відповідно до положень ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман - це навмисне введення в оману сторони правочину іншою стороною або особою, в інтересах якої вчиняється правочин. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. В даному випадку, суд вважає не доведеним з боку позивача, застосування до нього обману саме відповідачем. На підтвердження обґрунтованості своїх вимог до відповідача позивач в якості доказу надає роздруківку з сайту продажів «OLX», де міститься рекламне оголошення, опубліковане особою на ім`я « [PERSON] » про продаж вело колеса, а також скріншот смс листування в месенджері «Вайбер» з особою на ім`я [PERSON] . Однак, зазначені докази не є належними та достовірними в розумінні ст.ст.77, 79 ЦПК України. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Надані позивачем докази не можуть підтверджувати, що власником аккаунту на сайті продажів «OLX», який опублікував оголошення, а також власником телефону, з якого велось листування є [PERSON] . Тобто, позивачем не доведено належними та достовірними доказами факт укладення публічного договору, а також застосування до нього обману з боку відповідача - [PERSON] , а отже вимоги, з підстав, заявлених позивачем до відповідача, не підлягають задоволенню. Натомість, позивач не позбавлений права звернутись до власника карткового рахунку № [NUMBER] , на який були перераховані кошти в розмірі 2000 гривень за велопродукцію, про повернення таких коштів, як безпідставно набутого майна. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed