Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є співвласником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , яка являється його колишньою дружиною, зареєстрована в будинку з 01.08.2017 року. З червня 2018 року відповідач фактично за місцем реєстрації не проживає. На даний час мешкає в м. Харків, з родичами не спілкується, її точна адреса невідома. Комунальні послуги відповідач не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі у побуті. Окрім того, факт її реєстрації створює проблеми при оформленні субсидії у зв`язку з тим, що вона офіційно не працює і позивач не може надати у відділ субсидії довідку про її доходи. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстраційного обліку, але остання відмовилась це зробити. Як співвласник житлового приміщення, позивач ніяких договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачем не укладав, ніяких обов`язків перед нею не має. Перешкод у користуванні жилим приміщенням не чинив, особистих речей та майна відповідача в домоволодінні не має, за захистом свого порушеного права на приживання до відповідних органів вона не зверталась. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 17.08.2020, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Також зазначив, що в разі неявки відповідача по справі не заперечує проти ухвалення заочного рішення, наслідки заочного розгляду йому відомі та зрозумілі. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання та відповідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач викликалась до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до п. 2. ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки до суду відповідач не повідомила. Відзиву на позовну заяву не подала. Третя особа [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Причини неявки не повідомила, пояснень та заяв від неї не надходило. Враховуючи, що відповідач причини неявки не повідомила, відзив на позов не надала, позивач проти заочного розгляду справи не заперечив, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, що на підставі рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 01.12.2016 за [PERSON] визнано право власності на 3/4 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель вартістю 50429,25 грн, який знаходиться в [ADDRESS] . В зазначеному домоволодінні з 01.08.2017 року зареєстрована відповідач [PERSON] , що підтверджується копією будинкової книги. Відповідно до заочного рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 20.02.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно акту обстеження умов проживання [PERSON] складеного депутатом Слобожанської селищної ради Бліновим М.В. від 23.07.2020, [PERSON] за адресою [ADDRESS] фактично не проживає з червня 2018 року, що підтвердили сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідач своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість отримання в більшому розмірі субсидії по оплаті комунальних послуг та іншого розміру нарахування комунальних послуг. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням відповідачу не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не зверталась. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 405 ЦК України особа втрачає право на користування житлом, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи відповідач по справі звільнила житлове приміщення з власної волі, з червня 2018 року не проживає в ньому, при цьому в добровільному порядку не знялась з реєстрації. Відповідач вибула на інше місце проживання, не проживає в будинку більш ніж два роки, отже вона втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем доведено факт непроживання відповідача в його домоволодінні понад два роки. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Про стягнення з відповідача понесених судових витрат позивачем не заявлено, тому питання про їх розподіл судом не вирішується.

Outcome: approved