Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про тлумачення правочину. Посилався на те, протягом 2012 року між ТОВ «Букофрут», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено декілька договорів безпроцентної допомоги, зокрема: 30.10.2012 року між сторонами було укладено договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №4, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу кошти у сумі 200000 гривень. Також 05.11.2012 року між сторонами було укладено Договір №10, на підставі якого [PERSON] передав ТОВ «Букофрут» кошти у сумі 355000 гривень. Крім того, 24.12.2012 року між сторонами було укладено Договір №14, згідно умов якого [PERSON] передав ТОВ «Букофрут» кошти у сумі 200000 гривень В подальшому, 02.09.2013 року за угодою сторін між ними було укладено додаткові угоди до зазначених договорів позики, якими визначено умови відповідальності сторін. Станом на 02.09.2013 року загальна сума заборгованості за договорами позики становила 580000 гривень. Однак, 23.10.2013 року [PERSON] було надано позивачу заяву про прощення боргу, відповідно до якої відповідач відмовився від свого права вимоги щодо повернення позивачем позик у розмірі 580000 гривень за договорами про фінансову допомогу №4,10,14. Також останній зазначив, що не має жодних претензій або скарг щодо зазначених вище договорів позик та заявив, що борг прощено у повному обсязі і він більше не підлягає поверненню. Однак, на даний час [PERSON] по іншому трактує заяву про прощення боргу від 23.10.2013 року, вимагаючи повернення позики за договорами про надання фінансових допомоги, у звязку з чим на розгляді Першотравневого районного суду м.Чернівці перебуває відповідна судова справа. Таким чином, наведені розбіжності в тлумаченні заяви про прощення боргу від 23.10.2013 року свідчать про наявність між сторонами спору щодо тлумачення змісту заяви. На підставі ст.213 ЦК України просив постановити рішення про тлумачення змісту заяви [PERSON] про прощення боргу від 23.10.2013 року за договором №4 від 30.10.2012 року, договором № №10 від 05.11.2012 року, договором №14 від 24.12.2012 року. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив суду, що даний правочин є одностороннім, а тому відсутні підстави для його тлумачення. Просив відмовити з задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 30.10.2012 року між [PERSON] та ТОВ «Букофрут» було укладено договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №4, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 200000 гривень із кінцевим терміном повернення до 30.10.2013 року (а.с.9). Також 05.11.2012 року між сторонами було укладено договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №10, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 355000 гривень із кінцевим терміном повернення до 05.11.2013 року (а.с.12). Крім того, 24.12.2012 року між сторонами було укладено договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №14, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 200000 гривень із кінцевим терміном повернення до 24.12.2013 року (а.с.15). В подальшому, за ініціативою відповідача, між сторонами були укладені додаткові угоди до вказаних договорів, якими встановлено відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання зобовязань у виді штрафу у розмірі 50% від суми вказаної в п.2Договору, обовязку сплатити пеню за весь час прострочення виконання, інфляційні та три проценти річних (а.с.11, 14, 17). Судом також встановлено, що 23.10.2013 року [PERSON] було складено заяву про прощення боргу (а.с.8). Із змісту дослідженої судом заяви видно, що [PERSON] відмовився від свого права вимоги щодо повернення позик у розмірі 580000 гривень за договорами про фінансову допомогу, укладеними між ним та Товариством: № 4 від 30.10.2012 року, №10 від 05.11.2012 року, №14 від 24.12.2012 року. Також останній заявив, що не має жодних претензій або скарг щодо зазначених вище договорів та вказав про те, що борг прощено у повному обсязі і він більше не підлягає поверненню. ТОВ «Дьолер Буковина» є правонаступником прав та обовязків ТОВ «Букофрут», що підтверджується копією протоколу загальних зборів учасників від 17.12.2013 року, яка наявна в матеріалах справи (а.с.47-52). Відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, тлумачення правочину може бути окремим предметом судового розгляду. Зокрема, потреба в тлумаченні умов правочину виникає у зв'язку з його неповнотою або недостатньою зрозумілістю у визначенні правової природи та необхідності вибору норм права для врегулювання розбіжностей сторін. Тлумачення змісту правочину має здійснюватися також у контексті змісту закону. За змістом вказаних норм тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Як вбачається з змісту ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобовязання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. З огляду на наведені положення статті заява про прощення боргу від 23.10.2013 року є правочином у розумінні ст.202 ЦК України, а тому на неї поширюються норми ст.213 ЦК України. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.3 постанові №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (ст. 213 ЦК України, ст. 37 ЦПК України) в порядку позовного провадження. Тобто лише при наявності спору суд може вирішувати питання про тлумачення правочину. Проаналізувавши зміст заяви про прощення боргу від 23.10.2013 року, суд зауважує, що вона за своїм змістом є чіткою та зрозумілою. У ній у довільній доступній формі викладено справжню волю особи. Окрім того, суд зауважує, що у поданій до суду позовній заяві позивач сам не вказав, що, на його думку, є незрозумілим у заяві від 23.10.2013 року та яким чином він вважає за необхідне розтлумачити односторонній правочин. Зокрема, прохальна частина заяви не містить таких позовних вимог. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що заява про прощення боргу від 23.10.2013 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню відповідача та є зрозумілою за своїм змістом, а тому суд вважає, що відсутні підстави для її тлумачення та приходить до висновку, що позов ТОВ «Дьолер Буковина» - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed