Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, посилаючись на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради № 542 від 09 липня 1999 року «Про затвердження списку громадян, яким надаються земельні ділянки для індивідуального будівництва на землях міської ради, розташованих між вул. Онопрієнка та [PERSON]» йому надано земельну ділянку по вул. Галини Буркацької 41 у м. Черкаси для індивідуального будівництва на землях міської ради, розташованих між вул. Онопрієнка та [PERSON]. Він постійно сплачував податок за земельну ділянку, починаючи з 03 квітня 2003 року. Площа земельної ділянки, яка закріплена за ним як за землекористувачем, складає 0,0896 га. 04 серпня 2014 року він звернувся до Черкаської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,0896 га по вул. Галини Буркацької 41. Рішенням Черкаської міської ради № 2-240 від 04 листопада 2014 року йому відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0896 га по вул. Галини Буркацької 41 безоплатно у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 лютого 2015 року вказане рішення Черкаської міської ради скасоване як незаконне відповідача розглянути заяву позивача. Він добросовісно, відкрито і безперервно користується вказаною земельною ділянкою починаючи з 1999 року. На даний час на одній частині ділянки зведено фундамент, а інша частина щороку обробляється в якості присадибної ділянки. На даний час загальний термін користування складає більше 15-ти років. А отже має право отримати у власність дану ділянку в порядку набувальної давності, у звязку з цим звернувся з даним позовом до суду. Позивач та його представник до судового не зявилися, до початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради № 542 від 09 липня 1999 року «Про затвердження списку громадян, яким надаються земельні ділянки для індивідуального будівництва на землях міської ради, розташованих між вул. Онопрієнка та [PERSON]» позивачу надано земельну ділянку по вул. Галини Буркацької 41 у м. Черкаси для індивідуального будівництва на землях міської ради, розташованих між вул. Онопрієнка та [PERSON]. 04 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до Черкаської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,0896 га по вул. Галини Буркацької 41. Рішенням Черкаської міської ради № 2-240 від 04 листопада 2014 року [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0896 га по вул. Галини Буркацької 41 безоплатно у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 лютого 2015 року у справі за позовом [PERSON] до Черкаської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, позовні вимоги задоволені, визнано протиправним та скасовано рішення Черкаської міської ради № 2-240 від 04 листопада 2014 року про відмову [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,0896 га по вул. Галини Буркацької 41 в м. Черкаси. Зобовязано Черкаську міську раду розглянути заяву [PERSON] щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,0896 га по вул. Галини Буркацької 41 в м. Черкаси та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду заяви. В своїй позовній заяві позивач посилається на ту обставину, що він добросовісно, відкрито і безперервно користується вказаною земельною ділянкою починаючи з 1999 року, тому має право на визнання права власності на вказану земельну ділянку за набувальною давністю. Проте, з таким посилання позивача суд не може погодитися, виходячи з наступного. Судом встановлено, що проектом рішення № 1692-8-з Черкаської міської ради «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку по вул. Галини Буркацької 41 громадянину [PERSON] (вільна земельна ділянка)» вирішено надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] по вул. Галини Буркацької 41, орієнтовною площею 0,0896 га безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відомостей про прийняття кінцевого рішення міською радаю щодо розгляду заяви [PERSON] до суду не надано. Згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Із змісту\~ст. 344 ЦК України\~випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Відповідно до ч. 1\~ст. 119 Земельного кодексу України\~громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 10 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутись до органу державної влади або суду з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах розміру будівель на якій вони розміщені. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Добросовісне користування земельною ділянкою\~як правило полягає у тому, що користувач (володілець) земельної ділянки не знав або не усвідомлював чи не повинен був знати про незаконність (неправомірність) такого використання землі. Відкрите використання земельної ділянки\~полягає у тому, що використання земельної ділянки здійснювалось відкрито, без приховання цього факту від третіх осіб чи органів державної влади або місцевого самоврядування. Безперервне використання\~користування земельною ділянкою, до моменту звернення громадянина із клопотанням про передачу земельної ділянки на підставі набувальної давності, здійснювалось протягом усього часу її використання без перерв. \~Відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на земельну ділянку - за змістом\~ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку, а право оренди оформлюється договором, який реєструється відповідно до закону. Отже, документами, що свідчать про наявність у громадянина прав на земельну ділянку слід вважати відповідне рішення на право власності на земельну ділянку чи договір оренди землі. Наявність у громадянина рішення щодо набуття права на земельну ділянку, практично позбавляє потреби повторного звернення особи до розпорядника земель (за винятком випадків, коли таке рішення потребує внесення змін або не може бути реалізоване відповідно до положень чинного законодавства через свою невідповідність). За змістом норми, саме рішення є результатом розгляду клопотання про передачу громадянину у власність або надання у користування земельної ділянки. Реалізація положень\~статті 119 Земельного кодексу України\~завершується прийняттям рішення про набуття прав на земельну ділянку через давність користування, у звязку із чим присутність відповідного рішення щодо набуття прав на землю може виключати необхідність застосування набувальної давності. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція\~ст. 119 ЗК\~значно відрізняється від конструкції\~ст. 344 ЦК та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті\~118,\~123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Обравши спосіб захисту права, передбачений статтею 344 ЦК України, позивач не надав суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за ним права власності на вищевказану земельну ділянку саме за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному позивачем способу захисту права. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту прав.

Outcome: dismissed