Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач 1), [PERSON] (далі відповідач 2), [PERSON] (далі відповідач 3) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 65 372, 09 грн., посилаючись на те, що між банком та відповідачем 1 укладено кредитний договір, внаслідок невиконання останнім вимог якого виникла заборгованість в розмірі 86986, 9 грн., з яких 18 777, 24 грн. - заборгованість за кредитом; 68 198, 66 грн. - заборгованість по процентам; 250 грн. - штраф (фіксована складова), 3 101, 05 грн. - штраф - процентна складова. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва з відповідачів на користь банку стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 24 965, 86 грн., у зв'язку з чим від суми заборгованості віднімається вказана сума, а різниця підлягає стягненню на користь позивача. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, між позивачем та відповідачами 2, 3 укладені договори поруки, у відповідності до яких поручителі несуть солідарну відповідальність за невиконання відповідачем 1 умов кредитного договору. До початку розгляду справи по суті, представником відповідача 1 подано до суду зустрічну позовну заяву, яку було уточнено в процесі судового розгляду, до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, яку прийнято до спільного розгляду та об'єднано в одне провадження з первісним позовом. Свої вимоги, позивач за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що заборгованість за кредитним договором стягнута рішенням суду в 2010 році в розмірі 24 695, 86 грн.. Зокрема, в 2011 році в рахунок погашення вказаної заборгованості та на виконання рішення суду було вилучено майно [PERSON] для реалізації. У відповідності до Висновку незалежної оцінки вказаного майна, його вартість складає 57 522,38 грн. Вказане арештоване та вилучене майно позивачу за зустрічним позовом не повернено, що дає підстави вважати, що банк ухиляється від реалізації отриманого від боржника майна, та саме з провини банку виникло прострочення. У зв'язку з зазначеним, вважає дії банку щодо нарахування йому штрафних санкцій та процентів з 2011 року по кредитному договору неправомірними. Представник позивача за зустрічним позовом в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримує в повному обсязі. Щодо вимог зустрічного позову пояснень та заперечень зі сторони представника позивача до суду не надходило. Представник відповідача 1 в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнав, посилаючись на те, що заборгованість сплачена відповідачем 1 в повному обсязі, оскільки на виконання рішення суду від 21.09.2010 р. про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідачем 1 було передано в рамках виконавчого провадження для реалізації майно на суму 57 522, 38 грн. Крім зазначеного, просив застосувати строки позовної давності, оскільки останній платіж за кредитним договором було здійснено 18.03.2011 року, а до суду банк звернувся лише в 2016 році. Вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому та уточненнях до нього. Відповідач 2 та відповідач 3 в судове засідання не з'явились, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи повідомлялись належним чином. . Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення вимог зустрічної позовної заяви з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 11.03.2008 р. між позивачем та відповідачем 1 було укладено кредитний договір №213380- CRED, згідно в умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 40 000 грн., зі сплатою 30 % річних з кінцевим поверненням кредиту 11.09.2009 р. Факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується заявкою на отримання кредиту, договором про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки «Мікрокредит» від 11.03.2008 р., заявою відповідача 1 про підтвердження зарахування коштів в розмірі 40 000 грн. У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 11.03.2008 р. між позивачем та відповідачем 2, відповідачем 3 були укладені договори поруки №213380_cred/п та №213380_cred/п1, у відповідності до яких поручителі несуть солідарну відповідальність за невиконання відповідачем 1 умов кредитного договору . Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.09.2010 р. з відповідачів на користь банку стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором №213380- CRED від 11.03.2008 р. в розмірі 24 965, 86 грн., з яких: 19 088, 24 грн. - заборгованість за кредитом, 4 450, 67 грн. - заборгованість по процентах; 250 грн. - штраф (фіксована складова); 1 176, 95 грн. - штраф (процентна складова). Крім вказаного стягнуто судовий збір в розмірі 249, 66 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн., а всього стягнуто - 25 335, 52 грн. Як вказує позивач в своїй позовній заяві, станом на 23.02.2016 р. заборгованість відповідача 1 за кредитним договором складає: 86 986, 90 грн., з яких: 18 788, 24 грн. - заборгованість за кредитом; 68 198, 66 грн. - заборгованість за процентами. Позивачем при визначенні розміру заборгованості, яку останній просить стягнути з відповідачів здійснено віднімання від суми 86 986, 9 грн., суми стягнутої за рішенням суду в розмірі 24 965, 86 грн. та додано штрафи в розмірі 250 грн. - штраф (фіксована складова); 3 101, 05 грн. - штраф (процентна складова). З доданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем здійснено розрахунок заборгованості починаючи з 11.03.2008 року до 23.02.2016 року, у відповідності до якого 18788, 24 грн. - заборгованість за кредитом; 68 198, 66 грн. - заборгованість за процентами. Розрахунок заборгованості відповідача 1 починаючи з дати набрання рішенням суду від 21.09.2010 р. законної сили в матеріалах справи відсутній. У відповідності до п. 17 Постанову №5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Тобто, в разі невиконання рішення суду, банк має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не на повторне отримання вже стягнутих сум. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання не суперечить вимогам законодавства. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. З матеріалів справи, а саме позовної заяви та наданого розрахунку не вбачається, що саме входить в суму заборгованості, вказану банком в прохальній частині позову, зазначено лише, що вона є різницею між стягнутою заборгованістю по кредиту та наявною заборгованістю відповідача 1 станом на 23.02.2016 р., яка включає в собі й заборгованість по кредиту та заборгованість по процентам, які продовжували нараховуватись після винесення рішення 21.09.2010 р. та закінчення строку кредитного договору 11.09.2009 р.. Крім вказаного, в своїй позовній заяві позивач не просить стягнути з відповідачів заборгованість з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання. Зокрема, стороною позивача не надано суду доказів не виконання вище вказаного рішення суду від 21.09.2010 р. з вини відповідача 1, доказів реалізації майна боржника, розміру суми, отриманої банком від продажу майна та інші необхідні для вирішення справи докази, що суперечить вимогам ст. 60 ЦПК України та не дають підстави вважати, що нарахуванням банком процентів по кредитному договору з дня набрання законної сили рішенням суду є правомірним. Як вбачається з матеріалів справи, при виконанні виконавчого листа, виданого 02.11.2010 р. Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банку» заборгованості в розмірі 25 335, 52 грн. державним виконавцем ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Данилюком Р.В. було здійснено опис та арешт майна боржника - [PERSON], що підтверджується Актом опису та арешту майна 19.09.2011 р. Згідно з висновком з незалежної оцінки майна - рухомої речі, що належить [PERSON] від 18.06.2013 р. ринкова вартість майна, згідно з актом опису та арешту майна від 19.09.2011 р. складає 57 522, 38 грн., що значно перевищує розмір заборгованості за кредитним договором стягнутий рішенням суду. Враховуючи зазначене, вбачається, що вказане майно вилучене у відповідача 1,однак відомостей щодо його реалізації та про стан виконання рішення суду від 21.09.2010 р. позивачем суду не надано. За змістом ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( ч. 1 цієї статті). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора. В матеріалах справи наявні докази здійснення відповідачем 1 дій щодо погашення наявної в нього заборгованості за кредитним договором, а саме передача майна для реалізації державному виконавцю, здійснення його опису та арешту, а також проведення оцінки. Позивачем не надано суду доказів на спростування вказаного вище, не надано доказів невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, реалізації вказаного майна, або відмови від його прийняття, а також доказів наявності на момент подачі позову в відповідача 1 заборгованості, що свідчить про те, що саме зі сторони кредитора, починаючи з 19.09.2011 року виникло прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором. Ураховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку про визнання неправомірними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування з 19.09.2011 року процентів за кредитним договором від 11.03.2008 р. №213380- CRED 1, оскільки ухилення кредитора від реалізації переданого боржником майна і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог кредитора, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, та призводить до прострочення кредитора. Вказана позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 06.04.2016 р. у справі №6-2387цс15. Крім вказаного, з позовної заяви та наданого розрахунку не вбачається доказів правомірності нарахування банком заборгованості за кредитним договором починаючи з дати набрання законної сили рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.09.2010 р., не надано розрахунку заборгованості за вказаний період з чітким розмежуванням сум. Отже, задоволення зустрічного позову повністю виключає задоволення первісного позову. Щодо заяви представника відповідача 1 про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що не вбачає підстав для їх застосування, оскільки такий строк підлягає застосуванню лише у випадку, якщо судом встановлено, що право позивача порушено, але ним пропущено встановлені законом строки на звернення з вимогою про захист цього порушеного права. Якщо ж судом встановлено, що права чи інтереси позивача не порушено, строк позовної давності застосуванню не підлягає. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісної позовної заяви та про задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

Outcome: approved