Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням змінених позовних вимог просить визнати за ним право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 48,4 кв.м., яка знаходиться по [ADDRESS]. В обґрунтування позову покликається на те, що 01.03.2017 року між сторонами було укладено договір оренди нежитлової будівлі, загальною площею 48,4 кв.м., яка належить позивачу на праві приватної власності і знаходиться в [ADDRESS]. Догорів оренди вступає в законну силу з моменту підписання його сторонами і діє в термін з 01.03.2017 року по 30.08.2017 року. відповідачу було передано майно у користування згідно Акту прийому -передачі від 01.03.2017 року з орендною платою за один квадратний метр, загальною площі 50 грн. щомісячно з березня 2017 року і не пізніше останнього числа поточного місяця за поточний місяць. Однак, відповідач сплатив оренду лише за березень 2017 року в загальній сумі 2420 грн. та повністю не сплатив оренду плату за квітень, травень та червень 2017 року, що призвело до утворення заборгованості, яка складає 7260 грн. Ним неодноразово усно та письмово доводились вимоги про оплату заборгованості згідно Договору, однак відповідач залишив їх без відповіді. Від так, враховуючи несплату коштів, він вважає за необхідне ставити питання про розірвання договору оренди. Несплату орендних платежів відповідач обґрунтовує тим, що йому не представлено правовстановлюючих документів на право власності на об'єкти оренди. Тому він (позивач ) вважає за необхідне також ставити питання про визнання права власності на спірне майно. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій просить слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, попередньо подавши до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, відносно задоволення позову заперечив. Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи без його участі, відносно задоволення позову покладається на думку суду. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Матеріалами справи встановлено, що 01.03.2017 року між [PERSON] як Орендодавцем та [PERSON] як Орендарем було укладено договір оренди нежитлового приміщення - нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 48,4 кв.м., що по [ADDRESS] строком по 30.08.2017 року з орендною платою 50 грн. за 1 метр квадратний щомісяця не пізніше останнього числа поточного місяця. Вказане майно було передане за актом передачі від 01.03.2017 року. Вказане майно знаходиться на земельній ділянці відповідно до договору користування для розміщення малої архітектурної форми від 18.07.2016 року, укладеного з виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради та [PERSON]. Цивільне законодавство України не містить визначення понять «володіння» і «користування» майном. В пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» надане доктринальне визначення цих понять. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вказаному листі зазначає, що під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Згідно з ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Системний аналіз вищевказаних норм закону свідчить про те, що, саме позивач, будучи користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний павільйон, є особою, яка наділена правом щодо розміщення на орендованій позивачем площі об'єктів рухомого та нерухомого майна, і за якою, якщо законом або рішенням суду не встановлено інше, презюмується статус фактичного володільця відповідного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1-3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Станом на сьогоднішній день суду невідомі обставини, які б свідчили про незаконність набуття позивачем права власності в розумінні ч. 2 ст. 328 ЦК України. Жодних доказів неправомірного набуття позивачем права власності на зазначений об'єкт відповідачем не зазначено. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання на нього права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З аналізу обставин справи можна зробити висновок, що право власності на об'єкт не визнається відповідачем. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України є визнання права. А тому заявлена позивачем вимога про визнання права власності на об'єкт є підставною і підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Що стосується заявленої вимоги про розірвання договору оренди спірного нежитлового приміщення, то в її задоволенні слід відмовити, оскільки строк договору закінчився 30.08.2017 року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настаютьправові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Враховуючи наведене, той факт, що зі сторони відповідача відсутнє належне виконання договору оренди - заборгованість в розмірі 7260 грн., що виникла за таким договором, слід стягнути з відповідача в користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved