Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову, зазначила, що є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якому, окрім неї, також зареєстровані: [PERSON] та відповідач по справі, колишній чоловік - [PERSON] . Відповідач в даній квартирі не проживає більше року, в квартирі особистих речей, які належали б йому, немає. Усі витрати на утримання житла та сплати комунальних послуг виконує лише вона. Відповідач не заперечує проти його зняття з реєстраційного обліку, але самостійних дій щодо зняття з реєстрації не вчиняє. В зв`язку з викладеним, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності її довірителя, на задоволенні позовних вимог наполягала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Повістка відповідачу надсилалася за останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання та відповідно ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до п.2. ч.11 ст.128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення позову не заперечувала. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Лавренко Л.А., зареєстрованого в реєстрі за №290, позивачем набуто у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира зареєстрована в Лозівському БТІ на праві приватної власності за позивачем. Про що зроблено запис в реєстрову книгу №74 за реєстровим №18977 від 25.05.2004 року. Позивачем змінено прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копію свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис №128. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб, виданої 07 грудня 2020 року КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області, за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї/зареєстрованих, крім позивача, входять: відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З довідки про реєстрацію місця проживання особи 09.04.2021 року, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області, вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований в спірному будинку з 08.07.2004 року. Сторони по справі перебували з 26.06.2004 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13.11.2020 року по справі №629/4601/20. Як на підставу заявлених вимог, позивача посилалась на те, що їй на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, хоча й зареєстрований у спірній квартирі, проте з травня 2019 року фактично не проживає в ньому, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участь не приймає, його особистих речей в будинку немає. Наявність зареєстрованого у спірному будинку відповідача створює для позивача перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження належним їй майном. Вважає, що наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст.405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наданого позивачем до суду акту про не проживання особи за місцем реєстрації, складеного сусідами [PERSON] та [PERSON] 26.01.2021 року, вбачається, що відповідач [PERSON] фактично з травня 2019 року і по теперішній час за адресою: [ADDRESS] не проживає. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Реєстрація відповідача у житловому будинку перешкоджає позивачу розпорядитись своєю власністю. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що відповідач не проживає за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, а тому втратив право на користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Згідно ст.ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved