Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, який згодом уточнив (а.с. 26-27). В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з 13 жовтня 1984 року перебував у шлюбі з відповідачем, який було розірвано 17 травня 2013 року. За час шлюбу сторони придбали житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: Запорізька області, Вільнянський район, с. Соколівка, вул. Нова, 59, право власності на який у ТОВ ЗМБТІ 10 травня 1993 року було зареєстровано за відповідачем. Зважаючи, що вказане майно є їх спільною сумісною власністю, просить суд визнати за кожною зі сторін право власності на ? частину спірного домоволодіння. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, в ньому зазначених. Відповідач [PERSON] позов визнала, вважає, що позивач має право на ? частину майна, оскільки житловий будинок був придбаний у шлюбі та є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд, оцінивши і дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо позов підлягає задоволенню, виходячи з такогго. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи, сторони з 13 жовтня 1984 рокуперебували у шлюбі, який було розірвано 17 травня 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЖС № 097007 (а.с. 6). За час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 30 березня 1992 року між совхозом «Чапаєвський» та [PERSON], остання придбала житловий будинок № 59 по вулиці Новій в селі Соколівка Вільнянського району Запорізької області (а.с. 8-9), право власності на який зареєстровано в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за відповідачем [PERSON], про свідчить реєстраційний запис за № 67 від 19 травня 1993 року (а.с. 9). Згідно з приписами ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України (в редакції 2003 року), норм розділу Прикінцеві Положення СК України, правовий режим майна щодо якого виник спір між сторонами, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення). Відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС УРСР, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визначення правового режиму майна, нажитого подружжям до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. До сімейних відносин, які на цей час існують у звязку із спором між сторонами щодо спільної сумісної власності, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обовязки визначаються на підставах, передбачених СК України. Статтею 28 КпШС УРСР та ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільною сумісною власністю подружжя стає майно, нажите подружжям під час шлюбу, незалежно від того, ким воно придбане: одним з подружжя чи в результаті їх сумісних дій. Наявності яких-небудь доказів попередньої узгодженості таких дій з іншим з подружжя не потрібно. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Виходячи з наведених вимог закону та встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що спірне домоволодіння, набуте у власність [PERSON] у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, частки сторін є рівними та складають по ? частки. На підставі викладеного,

Outcome: approved