Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 11.09.2012 року. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі підписаної відповідачем анкети-заяви, їй відкрито кредитний рахунок, встановлено кредитний ліміт, який в подальшому він був збільшений до 3600 грн. Відповідач не виконувала умови договору, в результаті чого утворилась заборгованість за кредитом на загальну суму 28571,08 грн. Користуючись правом стягнення заборгованості, позивач просить стягнути її з відповідача та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в наданих до суду відповіді на відзив, письмових поясненнях позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу без його участі. У відзиві на позов представник позивача - адвокат Шепеленко О.А. зазначила, що відповідач заперечує факт укладання кредитного договору, оскільки пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг і тарифи відповідачем не підписані. Наявність зазначених складових кредитного договору є обов`язковим, натомість позивачем не надано доказів на підтвердження укладання кредитного договору. В заяві позичальника від 11.09.2012 року процентна ставка не зазначена, крім того, в заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів). Крім того, надані позивачем умови та правила надання банківських послуг не є належним доказом укладення між сторонами кредитного договору, оскільки відповідач їх не підписувала і її з ними не ознайомлювали під час підписання анкети заяви б/н від 11.09.2012 року, що також є порушенням її прав. Так само позивачем не надано доказів передачі кредитних коштів відповідачу на підставі підписаної анкети-заяви. За даних обставин, представник відповідача вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну товару, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, представник відповідача вказала на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки за доказами, наданими позивачем строк дії банківської картки закінчився в серпні 2017 року, з позовом він звернувся до суду в травні 2021 року. З посиланням на вищенаведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також застосувати до позовних вимог наслідки спливу строків позовної давності. Представник позивача, скориставшись правом подання відповіді на відзив зазначив, що після підписання і подання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідач ознайомилась з умовами та правилами надання банківських послуг, а також з тарифами банку, що в сукупності складає договір банківського обслуговування. На підставі підписаної відповідачем заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг їй було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , доступ до якого здійснюється позичальником за допомогою пластикової картки, наданої банком. Впродовж 9 років з часу укладення кредитного договору, позичальник користувався кредитними коштами і не звертався до банку щодо неправильності нарахування відсотків, отже знав про їх нарахування. Виконання договору позивачем щодо надання можливості використання кредитного ліміту підтверджується випискою по рахунку, де відображено встановлення кредитного ліміту, використання отриманих коштів, що неможливо без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається часткове повернення коштів, тобто вчинення відповідачем дій, пов`язаних з виконанням договору. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, проаналізувавши їх в сукупності, зваживши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.09.2012 року [PERSON] подано до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, чим виявила бажання приєднатися до Умов та Правил надання банківських послуг, проте бажаний кредитний ліміт не визначено, не обрано вид кредитної карти, номер кредитної картки, процентна ставка в анкеті-заяві не зазначені. Крім того, у вказаній анкеті-заяві відсутні умови щодо можливості встановлення кредитного ліміту та його розміру (а.с.20, 56). До позовної заяви банком додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] їй 20.12.2013 року встановлений кредитний ліміт на рівні 3600 грн (а.с.18). [PERSON] протягом дії договору отримала кредитні картки: № [NUMBER] , дата відкриття 20.12.2013, термін дії 12.2015, № [NUMBER] , дата відкриття 08.11.2013, термін дії 09.2016, № [NUMBER] , дата відкриття 24.12.2013, термін дії 07/2017, № [NUMBER] , дата відкриття 20.12.2013, термін дії 08.2017 (а.с.19). Із виписки по банківському рахунку вбачається рух коштів, а саме, що, починаючи з 08.11.2013 року здійснювались платіжні операції за допомогою вищевказаних банківських карток. При цьому останній розрахунок за покупку здійснено за допомогою банківської картки № [NUMBER] та мало місце 14.12.2015 року. Після вказаної дати з банківського рахунку відбувалось нарахування та штрафів та автоматичне списання відсотків за кредитом (а.с.12-17). Згідно з наданим банком розрахунком, загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором, яку просить стягнути позивач, станом на 20.04.2021 року, складає 21700,52 грн, з яких: 8365,74 грн - заборгованість за тілом кредита, 13134,78 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 7071,56 грн - нарахована пеня. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві про приєднання від 11.09.2012 року процентна ставка не зазначена. Долучені до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить сторін договору, через що неможливо з`ясувати достовірність змісту вказаного документу для визнання його належним та допустимим доказом по справі. Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11.09.2012 року, посилався на Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин - 11.09.2012 року та до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Доказів незмінюваності умов кредитування з 11.09.2012 року позивачем до суду не надано. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, відповідальність за їх несплату, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який наданий до матеріалів даної справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11.09.2012 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також підстави та порядок нарахування штрафних санкцій (пені). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено в ст.8 Конституції України. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Згідно ч.1 ст.3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, які регулюються також Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII. Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові по справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» не дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. В той же час судом встановлено, що позичальником [PERSON] фактично отримувались та використовувались кошти позивача, що підтверджується випискою по її рахунку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленої в постанові від 25.05.2021 року по справі № 554/4300/16-ц банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Також судом встановлено, що останній платіж за допомогою банківської картки позивача [PERSON] здійснила 14.12.2015 року, а термін дії наданих їй банківських карток завершився в серпні 2017 року. Докази отримання [PERSON] банківських карток, після серпня 2017 року позивачем суду не надано, що є його процесуальним обов`язком, згідно ст.12, 81 ЦПК України. Зважаючи, що у анкеті-заяві від 11.09.2012 року, підписаній [PERSON] , не визначено межі строку користування позиченими коштами, такий строк визначається строком дії банківських карток, що надавали доступ до розпорядження такими грошовими коштами, а саме до 31 серпня 2017 року. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.ст. 257, 267 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норм ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки останнім днем терміну дії банківської картки, наданої [PERSON] позивачем, є 31.08.2017 року, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржниками строку погашення заборгованості, а тому й початок перебігу позовної давності починається із вказаної дати. Відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно витягу з банківського рахунку вбачається, що, починаючи з 31.12.2015 року по 31.03.2020 року, відбувались списання відсотків та штрафних санкцій, однак суд вважає, що такі операції не можуть призводити до переривання позовної давності, так як банк самостійно здійснював списання грошових коштів, а сама боржниця, при цьому, не вчиняла будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання. З аналогічних підстав суд не враховує, як переривання строку позовної давності, операції по рахунку, що мали місце 17.01.2020 року та 01.11.2020 року, крім того банківську картку № [NUMBER] відповідачем не отримувалась, а строк банківської картки № [NUMBER] закінчився в серпні 2017 року. Доказів на визнання боргу відповідачкою суду також не надано. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В правовій позиції, наданої Верховним Судом України у справі за № 6-2469цс16, зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 30.01.2019 року по справі №706/1272/14-ц, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин. Належних та допустимих доказів щодо наявності поважних причин пропуску позовної давності позивачем та його представником суду не надано. Таким чином, враховуючи що з 31.08.2017 року почався перебіг позовної давності, який закінчився 31.08.2020 року, проте до суду позивач звернувся лише 06.05.2021 року, отже, ним було пропущено встановлений законом трирічний строк загальної позовної давності, а представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонам суд вирішує згідно ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст.253, 256, 257, 267, 526, 626, 628, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed