Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої вимоги обгрунтовує наступним, а саме 15.01.2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, згідно якої [PERSON] отримала від нього грошові кошти в борг у сумі 98000 доларів США. Згідно розписки відповідач мала повернути грошові кошти до 30.10.2011 року. По закінченню вказаного строку грошові кошти повернені не були, відповідач на усні вимоги щодо повернення боргу не реагувала, а з часом зовсім перестала виходити на звязок. Станом на 19.12.2014 року сума позики відповідачем не повернута. Просить суд відповідно до вимог ст.ст. 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу 1545460 грн., суму 3% річних 1453,16 грн., інфляційних збитків 337401,67 грн., а всього 1884314,83 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач та його представник просили у задоволенні позову відмовити. Крім того, відповідач просив застосувати суд наслідки пропуску строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. З розписки від 15.05.11 вбачається, що відповідач дала зазначену розписку позивачу про те, що вона отримала на руки гроші в борг у сумі 98000 доларів США, дану суму зобовязалася повернути до 30.10.2011 року. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачем на підтвердження виконання зобовязань надано розписки позивача про отримання грошових коштів, в яких зазначено: «Получил на руки 40000 доларов 22.08.11» та стоїть підпис позивача; «Получил на руки 30000 доларов 23.08.11» та стоїть підпис позивача; «Получил на руки 30000 доларов 31.08.11» та стоїть підпис позивача. Зверху над текстом про отримання грошових коштів вказано відповідачем: «Погашение долга на суму 98000 доларов». Крім того, зазначає, що розписку від 15.05.11 позивач їй не віддав пославшись на її втрату. Позивач підтвердив, що розписки про отримання грошових коштів написані ним, гроші він отримував, однак вони не стоються погашення боргу відповідачем. Також, він зазначив, що аркуші паперу, на якому він розписувався про отримання грошових коштів, була відсутня фраза: «Погашение долга на суму 98000 доларов» Однак, враховуючи, що позивачем надано оригінал розписки від 15.05.11, сума боргу складала 98000 доларів США, а нібито було повернуто 100000 доларів США, в цих розписках позивача про отримання грошових коштів не зазначено саме ним про отримання грошових коштів в якості повернення боргу. Таким чином, суд вважає, що відповідачем зобовязання з повернення грошових коштів виконані не були. Однак, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, враховуючи, що строк позовної давності сплинув 30.10.14, позивач звернувся до суду 26.12.14, відповідач просив застосувати строк позовної давності, поважних причин пропуску строку позивачем не наведено, а посилання на перебування відповідача у місці позбавлення волі не може бути поважною причиною пропуску строку позовної давності саме позивачем, а тому суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. З викладеного,

Outcome: dismissed