Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування квартирою №50 будинку №42 по вулиці Парковій в місті Миколаєві, оскільки відповідач з липня 2014 року не проживає в квартирі, не сплачує за комунальні послуги, його майна та особистих речей в квартирі не має, що порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не відомо, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Квартира [ADDRESS], на праві власності належить [PERSON], згідно договору купівлі-продажу, який був зареєстрований Південною товарною біржею 21 серпня 1995 року, зареєстрованим в КП ММБТІ, 09 квітня 2008 року за реєстраційним № 16945. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.09.20017 року (справа № 489/2686/17), вищезазначений договір визнаний дійсним. Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.10.2017 року позивачка є власником вищезазначеної квартири. Відповідно до виписки з будинкової книги від 31.01.2017 року [PERSON] зареєстрований в [INFO] з 09.08.2000 р. Згідно відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 10.01.2018 року, відповідач не зареєстрований у вищезазначеній квартирі. Актом від 29.11.2017 року підтверджено те, що відповідач з липня 2014 року не проживає в [INFO]. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Приймаючи до уваги те, що реєстрація місця проживання відповідача, який не є членом сімї позивача, у належній позивачу квартирі перешкоджає реалізації останнім права розпорядження власним майном, то наявні підстави для задоволення позову. На підставі ст. ст. 317, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved