Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 10000,00 грн., відсотки - 7572,96 грн., 3% річних в сумі 1276,44 грн. та інфляційних витрат в сумі 11231,62 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та відповідачем був укладений письмовий договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав у борг грошові кошти в сумі 10000,00 грн, із зобов`язанням повернути грошові кошти на строк 14 днів. На підтвердження факту передачі коштів за договором позики, 18.06.2014 року Відповідач видав відповідну розписку. Однак, у передбачений договором позики та розпискою від 18.06.2014 року строк відповідач не виконав взяті на себе за договором зобов`язання повернути борг в сумі 10000,00 грн., та ухиляється від виконання свого зобов`язання до теперішнього часу, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду. Ухвалою від 09.11.2018 року по справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, його представник письмову заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позову у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду не з`явився, відзив на позов не надав, причини неявки суду, не повідомив. 16.01.2020 року постановлено ухвалу про заочний розгляд даної справи. За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність сторін, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Згідно ст. ст. 524, 533 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України, тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 18.06.2014 року року між сторонами укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 10000,00 грн. зі строком повернення 14 днів, тобто до 02.07.2014 року. 18.06.2014 року [PERSON] видано розписку про отримання в борг грошових коштів в сумі 10000,00 грн. зі строком повернення 14 днів, тобто до 02.07.2014 року. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 545 ЦК України визначено, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що Відповідачем не виконано зобов`язання щодо повернення суми боргу, а саме сума боргу Позивачу не повернута, розписка Відповідача наданий до суду Позивачем та долучений до матеріалів справи, написи про повернення боргу у повному обсязі відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 2 статті 625 ЦУ України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини 2 ст. 625 ЦК України. Відповідач повинен сплатити відсотки за користування позикою у період з 18.06.2014 року по 07.09.2018 року у розмірі 7572,96 грн. Відповідач є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, та відповідно до ст. 625 ЦК України повинен сплатити позивачу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3% річних від простроченої суми та відсотки. Відсотки = (Сума боргу) х (Процентна ставка) / 100% / 365 днів х (Кількість днів) 3% річних від простроченої суми за період з 03.07.2014 року по 03.10.2018 року складає 1276,44 грн. Індекс інфляції розраховано за формулою: (Індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період (Збитки від інфляції) = (Сума боргу) х (Індекс інфляції) / 100% - (Сума боргу). Збитки від інфляції складають 11231,62 грн. Правові висновки, щодо застосування норм права у спірних правовідносинах містяться у постановах: постанова ВСУ від 06 липня 2016 року справа № 6- 1946цс15, у постанові ВСУ від 30 березня 2016 року справа № 5-86кз16, а також у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 459/3560/15-ц. У Постанові Верховного Суду від 18.02.2019 року по справі № 405/5535/16-н Верховний суд підтвердив те, що згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п`ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У Постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року по справі № 640/11436/16-ц Верховний суд зазначив, що У випадку наявності судового рішення про стягнення коштів, яке не виконується боржником, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за весь період невиконання такого судового рішення. У даному випадку відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми. У Постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 369/8141/15-ц Верховний Суд висловив наступну правову позицію про застосування відповідних норм права: За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені правові наслідки порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір або делікт). Отже, відповідно до вищенаведених розрахунків, [PERSON] , як боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, повинен сплатити позивачу відсотки - 7572,96 грн., інфляційні збитки за прострочення у розмірі 806340,45 грн. за весь період прострочення, та 3% річних у розмірі 108341,17 грн. за весь період прострочення, що загалом становить 30081,02 грн. Суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не сплатив борг за договором позики, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, при цьому суд погоджується з наданим Позивачем розрахунком суми боргу. Також, на підставі ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 704,80 грн. в рахунок відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved