Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 16.06.2012 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають двох малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів з питань моралі, сімейних відносин, сімейних обов`язків з ведення спільного господарства та виховання дітей. Намагання зберегти сім`ю виявились марними, вони переконались, що є різними людьми, тому вирішили шлюб розірвати, про що просить ухвалити судове рішення. Одночасно просив ухвалити про стягнення з нього на користь відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей у передбаченому чинним законодавством розмірі. Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в наданій суду заяві зазначила про визнання позову, що відповідно до статті 200 ЦПК України, розгляд справи просить проводити за її відсутності, що надає суду підстави для ухвалення рішення. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 16.06.2012 року, який був зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №133. Від подружнього життя сторони мають двох малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони не бажають підтримувати подружніх стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін. З врахуванням наведеного вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Вимоги в частині стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей задоволенню не підлягають, оскільки згідно положень Сімейного кодексу України звернутися до суду із позовною заявою про стягнення аліментів має той з подружжя, з ким проживає дитина, однак позовна заява не містить посилань на те, що малолітні діти проживають з позивачем, докази на підтвердження даного факту не наведені та до позовної заяви не додані. В даній позовній заяві спір щодо визначення місця проживання малолітніх дітей сторони не порушували. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у разі визнання відповідачем позову. На підставі вищевказаних норм Закону понесені судові витрати по сплаті судового збору згідно квитанцій № 51 філії ЖОУ АТ «Ощадбанк» ТВБВ 10005/029 від 15.05.2019 року в сумі 768,40 гривень, в розмірі 50 відсотків підлягають поверненню на користь позивача з державного бюджету.

Outcome: partial