Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу мотивуючи свої вимоги тим, що працював на посаді інженера категорії «В» служби забезпечення ТО в Аеропорті «Бориспіль» в ТОВ «Авіаційна компанія «Роза Вітрів» з 9 березня 2010 року. Наказом №134з/к від 26 грудня 2014 року його було звільнено з посади на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з появою на роботі у нетверезому стані. Зазначає, що не перебував на роботі у стані алкогольного сп'яніння, а дійсною причиною звільнення вважав підозру керівництва відповідача у його причетності до нанесення графічного зображення на фюзеляж літака. Враховуючи вищевикладене, просив визнати незаконними його звільнення, поновити його на роботі на займаній посаді в ТОВ «Авіаційна компанія «Роза Вітрів» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 грудня 2014 року до дня поновлення на роботі. В судове засідання позивач не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача у судовому засідання вимоги підтримав, просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Попередньо до суду подав заяву про поновлення строку звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, в якій зазначив про його пропуск з об'єктивних причин, а саме у зв'язку із збиранням доказів по справі, розглядом справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності, зверненням з позовом до іншого суду, святковими та неробочими днями. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав його недоведеності та надуманості. Крім того, звернулася до суду із заявою про застосування строку позовної давності з посиланням на те, що копію наказу про звільнення [PERSON] отримав 26 грудня 2014 року, а з позовом про поновлення на роботі до суду звернувся лише 18 травня 2015 року, тобто з пропуском одномісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2007 року на підставі наказу «191-к-1 [PERSON] було прийнято на посаду інженера з технічного обслуговування служби з інженерно-технічного забезпечення ТОВ «Роза Вітрів» та укладено з тим письмовий трудовий договір (а.с. 108-112). 26 грудня 2014 року наказом №134з/к [PERSON] звільнено з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП України на підставі Акту комісії про проведення службового розслідування за фактом перебування на роботі в нетверезому стані, що виявлено 28 листопада 2014 року на території перону ДП «МА «Бориспіль» (а.с. 113). Посилаючись на те, що його звільнення є незаконним та з вигаданих підстав, позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Разом з тим, його позовні вимоги не знайшли свого доведення у судовому засіданні, спростовані письмовими доказами по справі та показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а відтак не можуть бути задоволені у зв'язку з наступним. Так, 28 листопада 2014 року на території ДП МА «Бориспіль» працівником Служби польотів аеропорту було зупинено службовий автомобіль [PERSON], з метою встановлення причини перебування на території перону аеропорту. Під час спілкування з позивачем виникла підозра у його перебуванні у нетверезому стані. В цей же день позивача [PERSON] було направлено на проходження медичного огляду на стан сп'яніння, за результатами якого була підтверджена наявність алкогольного сп'яніння у [PERSON], про що лікарем [PERSON] Бориспільської ЦРЛ складено відповідний Висновок від 28 листопада 2014 р. (а.с. 72). Перебування позивача у нетверезому стані на території контрольованої зони, зони обмеженого доступу та на робочому місці є порушенням п. 7.1. Правил з організації системи контролю доступу в авіаційних суб'єктах цивільної авіації, затверджених Наказом Міністерства транспорту і зв'язку України №509 від 18 червня 2007 р. За даним фактом комісією ТОВ «Авіаційна компанія «Роза Вітрів» було проведено службове розслідування та складено Акт від 25 грудня 2014 року, яким підтверджено факт перебування позивача [PERSON] під час виконання службових обов'язків у нетверезому стані, та рекомендовано звільнити порушника (а.с.53-57). Відповідно до п. 7 ст.40 КЗпП України власникові надано право розірвати з працівником трудовий договір, у разі його появи на роботі в нетверезому стані. На наступний день після складання Акту, тобто 26 грудня 2014 року позивача було звільнено з посади на підставі п.7 ст.40 КЗпП України. Таке звільнення було здійснено з дотриманням вимог КЗпП України, в день звільнення позивачу вручено копію наказу про звільнення та здійснено повний розрахунок при звільненні. Докази, які б спростовували встановлені обставини справи, позивачем та його представником не надано. Акт комісії про проведення службового розслідування за фактом перебування на роботі в нетверезому стані від 25 грудня 2014 року позивачем не оскаржено, медичний Висновок про перебування у нетверезому стані від 28 листопада 2014 року не скасовано. За таких обставин, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON], а відтак і про відсутність підстав для їх задоволення. За наявності підстав для поновлення позивача на роботі, позовні вимоги [PERSON] не могли б бути задоволені через пропуск ним встановленого ст. 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду у справі про звільнення, який потрібно рахувати з дня вручення копії наказу про звільнення 26 грудня 2014 року, а відтак такий сплинув 25 січня 2015 року, тоді як до суду позивач звернувся лише 18 травня 2015 року. В свою чергу заява представника позивача про поновлення такого строку (а.с. 192) не містить обставин, які б вказували на поважність пропуску такого строку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 3, 5-1, 40, 232, 233, 235 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9,

Outcome: dismissed