Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики та розписки недійсними, вказуючи, що відповідача по справі він знає з дитинства. Проживали в сусідніх будинках. Він був свідком ДТП в 2004 році, в яке позивач потрапив. В тому ж році він брав у нього в борг 20000,00 доларів США для відкриття магазину. Але після ДТП відповідач став вимагати повернення боргу в повному обсязі, а він відразу це зробити не міг, віддавав частками. [PERSON] став вимагати проценти за просрочку боргу і відносини у них погіршилися. Десь на протязі року-півтора борг він повернув. Потім пішли погрози з боку [PERSON] про те, що він відбере у позивача магазин, що примінить фізичну силу до членів його сім'ї, що він йому винен проценти по позиці за користування грошима і несвоєчасне повернення боргу. В лютому 2011 року позивач поїхав працювати в Росію. В кінці травня 2011 року [PERSON] покликав його і запропонував поговорити у нього в квартирі. У себе в квартирі [PERSON] став погрожувати фізичною розправою і став вимагати від нього підписати договір позики за 15.12.2009 року про те, що ніби то він взяв у нього в борг 35200,00 доларів США і зобов'язуюся повернути. Під тиском погроз позивач підписав даний договір і написав розписку від свого імені про борг 35200,00 доларів США, хоч фактично він ніяких грошових коштів не брав. При цьому була присутня мати [PERSON] Ці події були в суботу. Про ці події він одразу розповів своїй матері [PERSON]. В понеділок пішов до УБОЗ і написав заяву про погрози та вимоги з боку [PERSON], розповіли про фіктивний договір та розписку. Ніякої письмової відповіді з УБОЗу чи з Соснівського райвідділу про результати розгляду його заяви він не отримував. Після даних подій все затихло. А в даний час появилася позовна заява з боку [PERSON] про вимогу повернути йому борг по документам від 15.12.2009 року і виникли написана розписка та підписаний договір. По даним документам він грошових коштів у [PERSON] не отримував, у борг не брав, а написані вони були під тиском та погрозами. Просить визнати договір позики від 15.12.2009 р. недійсним. В судовому засіданні позивач та його адвокат позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Просить визнати договір позики недійсним на підставі ст.. 231 ЦК України, що написаний внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони, або з боку іншої особи. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали в повному обсязі та просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач пояснив, що в 2004 р. він не позичав [PERSON] кошти в сумі 20000 дол. США. Періодично він позичав значно менші кошти, але дещо пізніше, адже він лише в 2006 році почав займатись підприємницькою діяльністю, а раніше він не мав такої можливості давати в борг кошти. В 2009 році він дав в борг позивачу кошти в сумі 35200 дол. США, строком на один рік, які він передавав йому у магазині позивача і при цьому був свідок. Так, як в них з позивачем були досить дружні відносини він вірив йому та чекав, коли той поверне добровільно кошти. В травні 2011 року позивач дійсно заходив до нього в квартиру, але ніяких погроз щодо вимагання грошей та написання розписки не було. При цьому була присутня і його мати. В 2013 році він звернувся до суду про стягнення коштів з [PERSON] по договору позики, після чого останній звернувся до суду з даним позовом. Заслухавши позивача, адвоката, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства , особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.(ст.204 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач [PERSON] посилається на те, що договір позики є фіктивним та правочин вчинено проти його волі внаслідок застосування до нього психічного тиску. Відповідно до ст. 231 ЦК України, правочин вчинено особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи - визнається судом недійсним. При вирішенні даних спорів необхідно враховувати, що насильство має виражатись в незаконних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою. Позивач [PERSON] 20.12.2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним та посилається на те, що даний договір та розписка були написані ним під примусом і ніяких коштів від відповідача він не отримував. Розписка та договір датовані 15.12.2009 року, хоча в дійсності ним вони були написані в кінці травня 2011 року. Як зазначив в судовому засіданні позивач, на слідуючий день після написання розписки та договору позики, він разом зі своєю матір»ю звернувся до УБОЗу в Черкаській області з заявою про безпідставне вимагання коштів в сумі 35200 доларів США грн.. [PERSON] Судом досліджено відмовний матеріал ЖРЗПЗ № 6101 від 04.06.2011 року, з якого вбачається, що 30.05.2011 року позивач звернувся з заявою про вимагання грошей [PERSON] Дані матеріали були направлені 01.06.2011 року до Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області для перевірки та прийняття рішення. Постановою слідчого Соснівського РВ УМВС України в Черкаській обл.. від 06.06.2011 року, позивачу було відмовлено в порушенні кримінального провадження по факту шахрайства, так як факту безпідставного вимагання грошей задокументовано не було. Копія постанови була направлена позивачу 06.06.2011 року. Як зазначив позивач, дану копію постанови він не отримував. Після подачі позову [PERSON] до суду про стягнення боргу за договором позики, позивач , 20.12.2013 року звернувся до суду з позовом про визнання договору позики та розписки недійсною. [PERSON] не заперечує той факт, що він позичав у [PERSON] кошти, але в сумі 20000 дол. США в 2004 році і повернув йому їх протягом двох років. Жодної розписки, щодо отримання даних коштів він не писав. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не можуть бути доказом по справі пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] так як при написанні розписки присутніми не були, а факт знають зі слів [PERSON] Зокрема, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що розписка і договір, які були підписані її сином в травні 2011 року фіктивні. ЇЇ син [PERSON] брав у [PERSON] у борг кошти в сумі 20000 дол. США, але повернув йому за два роки, тобто в 2006 році. Інших коштів він не позичав у відповідача, це сума, яку відповідач в нього вимагав нібито проценти за невчасно повернуті кошти. [PERSON] неодноразово погрожував їй та її сім?ї фізичною розправою, на що вона звернулась в міліцію з заявою. Про те, що син написав розписку відповідачу під психологічним тиском, знає зі слів сина. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що він працював в магазині позивача в 2009 році. Зі слів позивача і його матері, йому відомо, що відповідач неодноразово погрожував їм, якщо вони не віддадуть кошти, він забере магазин. Пояснив, що договір та розписка сфальсифіковані, адже [PERSON] позичав кошти в 2004 році в сумі 20000 дол. США та повернув протягом двох років. Даний факт йому відомий зі слів позивача. Суд не може погодитись з твердженням позивача про те, що даний договір позики від 15.12.2009 року, написаний саме в травні 2011 року, так як ніякими доказами даний факт не підтверджено. Свідок [PERSON], пояснив, що [PERSON] зателефонував йому в грудні 2009 року і попросив бути присутнім при передачі коштів позивачу в борг. Кошти відповідач передав у підсобному приміщенні магазину позивача і останній написав одразу розписку. Жодних погроз з боку відповідача не було. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона працювала у [PERSON] в магазині в період з 2008 року по 2010 рік. Відповідача бачила в магазині неодноразово. Також бачила, що [PERSON] віддавав відповідачу кошти, але які саме і за що - вона не знає. 15.12.2009 р. [PERSON] не приносив гроші позивачу. Про насильство з боку відповідача вона не чула і не бачила, але чула, що він недоброзичливо відзивався про позивача останнім часом. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач її син. В 2009 році він повідомив їй про те, що хоче позичити [PERSON] кошти, які він збирав на купівлю квартири. В 2011 році він дізнався, що позивач повернувся з Росії і запросив його до дому. Вдома вони були втрьох, ніхто не погрожував позивачу і не змушував підписувати жодних розписок і договорів. Розписок взагалі ніхто не писав в той день, а йшла розмова лише про те, що позивач просив її сина відстрочити сплату боргу. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вказаної норми ЦК України, розписка, яка посвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми є борговим документом, що підтверджує укладання договору позики. Стаття 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Посилання позивача на ст.. 231 ЦК України, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, суд вважає не доведеними. Починаючи з червня 2011 року зі сторони позивача на захист своїх прав жодних дій вчинено не було. Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суду не надано доказів, що хоча б одна з сторін оспорюваного правочину не мала повний обсяг цивільної дієздатності, відсутність обмеження сторони у дієздатності, а також відсутність обмеження представників сторін у представництві. Це свідчить про те, що волевиявлення сторін при укладенні оспорюваного правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі. При таких обставинах суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed