Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування витрат за період навчання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, у 2010 році відповідача по справі було зараховано до Одеського державного університету внутрішніх справ та поставлено на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання. Після закінчення навчального закладу, [PERSON] отримав диплом фахівця та був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області, та 13 червня 2014 року його було звільнено за власним бажанням. На виконання вимог ч. 4 ст. 18 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ, який діяв на той час, 17 вересня 2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір про підготовку фахівця, п. 2.3.6 якого передбачено, що в разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 вказаного договору, а саме у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання, [PERSON] мав відшкодувати фактичні витрати, повязані з утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком. Крім того, з зазначеним договором була ознайомлена й мати відповідача, відповідно до заяви від 05 серпня 2010 року. Таким чином, загальна сума витрат на навчання [PERSON] за період з 16 серпня 2010 року по 29 червня 2013 року складає 36 046 грн. 91 коп. Однак, відповідач, з моменту звільнення, тобто з 13 червня 2014 року, та по теперішній час, добровільно витрати на навчання не відшкодував. Представник позивача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справі сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розглядати справу у його відсутності, проти заочного вирішення справи не заперечує. Крім того, до суду надійшли уточнення до позовної заяви від представника позивача, відповідно до яких Одеський державний університет внутрішніх справ, окрім витрат на навчання та судового збору, просить стягнути з [PERSON] й витрати, повязані з публікацією оголошень у газетах «Одеські вісті» та «Урядовий курєр», які були зроблені з метою належного сповіщення відповідача про дату, час та місце проведення судових засідань. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належними чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов має бути задоволено з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, , у 2010 році відповідача по справі було зараховано до Одеського державного університету внутрішніх справ та поставлено на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання. Після закінчення навчального закладу, [PERSON] отримав диплом фахівця та був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області, та 13 червня 2014 року його було звільнено за власним бажанням. На виконання вимог ч. 4 ст. 18 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ, який діяв на той час, 17 вересня 2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір про підготовку фахівця, п. 2.3.6 якого передбачено, що в разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 вказаного договору, а саме у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання, [PERSON] мав відшкодувати фактичні витрати, повязані з утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком. Крім того, з зазначеним договором була ознайомлена й мати відповідача, відповідно до заяви від 05 серпня 2010 року. Таким чином, загальна сума витрат на навчання [PERSON] за період з 16 серпня 2010 року по 29 червня 2013 року складає 36 046 грн. 91 коп. Однак, відповідач, з моменту звільнення, тобто з 13 червня 2014 року, та по теперішній час, добровільно витрати на навчання не відшкодував. Так, підписуючи договір про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ [PERSON] прийняв на себе певні зобовязання, які мали бути ним виконані, оскільки, відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання, а на підставі ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, [PERSON] не виконав взяті на себе зобовязання за укладеним договором з навчальним закладом та не відшкодував затрачені на його навчання витрати, а відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, слід зазначити, що положеннями ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). На підставі ч. 6 ст. 18 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин), курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Одеський державний університет внутрішніх справ є структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України, а тому, у разі невиконання договірних відносин з боку курсантів або молодих фахівців, має право звертатися до суду з позовними вимогами щодо відшкодування бюджетних коштів. Отже, оцінивши всі надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved