Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за попереднім договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком Миколою Івановичем, зареєстровано в реєстрі за № 1894, за умовами якого сторони зобов'язались укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки протягом календарного місяця з моменту отримання державного акту про право власності на земельну ділянку, але не пізніше 01.10.2009, на умовах, визначених цим договором. 01.06.2009 року на виконання вимог попереднього договору [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 760 000,00 грн., що еквівалентно 100000,00 дол. США, як авансовий платіж до основного договору, на підтвердження чого [PERSON] було надано розписку 01.06.2009 року. Крім того, позивач вказує на те, що у червні місяці 2009 року [PERSON] звернувся до нього з пропозицією додатково надати грошові кошти, оскільки, за його словами, у нього не вистачало коштів для оформлення необхідних документів на земельну ділянку визначених в п. 1 попереднього договору, а саме Державний акт на право власності на земельну ділянку, довідку про відсутність обтяжень. 19.06.2009 року [PERSON] передав [PERSON], ще грошові кошти у розмірі 76 000,00 грн., що на день передачі було еквівалентно 10 000,00 дол. США., на підтвердження чого [PERSON] було надано розписку 19.06.2009 року. 25.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін до попереднього договору від 28 травня 2009 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком Миколою Івановичем, зареєстровано в реєстрі за № 1063, в якому сторони продовжили строк укладання основного договору купівлі-продажу земельної ділянки до 01 червня 2013 року. Однак, у встановлений попереднім договором строк, який був продовжений на підставі Договору про внесення змін, відповідач ухилився від укладання основного договору та необхідні документи для укладення основного договору не підготував. У зв'язку з тим, що відповідач порушив свої зобов'язання, передбачені умовами попереднього договору, позивач просить суд стягнути з відповідача основну заборгованість в розмірі 2 396 130,00 грн., що еквівалентно 110 000,00 дол. США, згідно з курсом НБУ станом на 16.04.2015 року, пеню в розмірі 3 059 760,00 грн., 3% річних у розмірі 49 060,00 грн., збитки від інфляції в розмірі 599 743,27 грн. 11.06.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. 21.12.2015 року позивач у судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити у повному обсязі. 21.12.2015 року представник позивача у судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити у повному обсязі. 21.12.2015 року Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог. Крім того, просив суд застосувати строки позовної давності щодо стягнення пені, 3% річних, збитків від інфляції, та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. 21.12.2015 року відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Зокрема, в своїх письмових запереченнях проти позову відповідач зазначив, що ТОВ «Епоха-Гео» було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на вул. Курортній, 19 в Оболонскому районі м. Києва, однак до сьогодні немає ніяких повідомлень з приводу його розгляду, що підтверджується витягом з такого проекту та адвокатськими запитами щодо результатів розгляду такого проекту. Крім того, вказував на ту обставину, що у п. 1 попереднього договору від 28 травня 2009 року, встановлено чіткий момент укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки, а саме протягом місяця з моменту отримання державного акта на землю, який би і засвідчував набуття ним у власність зазначеної земельної ділянки. До того ж, відповідач зазначив, що в п. 2 попереднього договору від 28 травня 2009 року встановлює його зобов'язання по укладенню основного договору, лише після набуття статусу власника. Таким чином, відповідач вважає, що п. 1 та п. 2 попереднього договору від 28 травня 2009 року обумовлена відкладальна обставина стосовно укладення основного договору, так-як на його думку лише з моменту набуття ним права власності на таку земельну ділянку в нього виникає зобов'язання по відчуженню її позивачу шляхом укладення основного договору. Також, відповідач просив застосувати строки позовної давності щодо стягнення пені, 3% річних, збитків від інфляції, посилаючись на ту обставину, що договором про внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу від 25.05.2012 року було внесено зміни в п.1 попереднього договору і змінено термін укладання основного договору, а саме не пізніше 01 червня 2013 року, а тому усі вимоги щодо застосування штрафних санкцій позивач міг пред'явити протягом одного року з моменту закінчення такого терміну, а саме не пізніше 02.06.2014 року, в зв'язку з чим виходячи з положень ч. 2 ст. 267 ЦПК України, строк позовної давності за такими вимогами є пропущеним. Разом з цим, відповідач в судовому засіданні стверджував, що гроші кошті в розмірі 110 000,00 дол. США, в якості авансу передані позивачем на підставі попереднього договору ним не були особисто отримані, так-як позивач їх передав [PERSON], яка займалась оформленням документів необхідних для укладення основного договору. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Частина 1 ст. 635 ЦК України передбачає, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Необгрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Судом встановлено, що 28 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком Миколою Івановичем, зареєстровано в реєстрі за № 1894, за умовами якого (п.1) сторони зобов'язались укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки протягом календарного місяця з моменту отримання державного акту про право власності на земельну ділянку, але не пізніше 01.10.2009, на умовах, визначених цим договором (а.с. 10). Згідно п.5 вказаного договору, на підтвердження дійсних намірів, позивачем було передано відповідачу суму у розмірі 762000 грн, що на день підписання попереднього договору було еквівалентом 100000 доларів США. Зазначена сума розцінювалася сторонами як аванс в рахунок платежів по основному договору купівлі - продажу. Згідно розписки від 01.06.2009 року (а.с. 12) [PERSON] отримав від [PERSON] завдаток в розмірі 100000 доларів США за земельну ділянку згідно попереднього договору купівлі- продажу. Як встановлено судом та підтверджено сторонами в судовому засіданні, у червні місяці 2009 року [PERSON] звернувся до позивача з пропозицією додатково надати грошові кошти, оскільки, за його словами, у нього не вистачало коштів для оформлення необхідних документів на земельну ділянку, визначених в п. 1 попереднього договору, а саме: державного акту на право власності на земельну ділянку, довідки про відсутність обтяжень. Судом встановлено, що 19.06.2009 року [PERSON] передав ще грошові кошти у розмірі 76 000,00 грн., що на день передачі було еквівалентно 10 000,00 дол. США., на підтвердження чого [PERSON] було надано розписку 19.06.2009 року (а.с. 13). Також встановлено, що 25.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін до попереднього договору від 28 травня 2009 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком Миколою Івановичем, зареєстровано в реєстрі за № 1063, яким сторони внесли зміни до попереднього договору, а саме п.1.1 строк укладання основного договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначили як «не пізніше 01 червня 2013 року (а.с. 11). Крім того п.3 попереднього договору виклали в наступній редакції, а саме, що продаж вищевказаної земельної ділянки має бути здійснено за 799250 грн. або іншу суму, що буде еквівалентна, по курсу НБУ на день укладання основного договору в сумі 100000 доларів США тобто аванс зараховується сторонами як розрахунок по основному договору. Крім того п.1.3. договору про внесення змін до попереднього договору п.7 абзац другий викладено в наступній редакції, а саме, що [PERSON] зобов»язується надати нотаріусу реєстраційний номер облікової картки платника податку, правовстановлюючий документ на земельну ділянку, довідку із управління земельних ресурсів про наявність чи відсутність обмежень чи обтяжень, земельних сервітутів, звіт про експертно - грошову оцінку земельної ділянки, витяг із поземельної книги, паспорт що встановлює особу та реєстрацію про місце його проживання, нотаріально засвідчену згоду дружини на продаж земельної ділянки, а також надати [PERSON] документи, що підтверджують відсутність заборгованості по сплаті земельного податку та інших обов»язкових платежах, пов»язаних з експлуатацією земельних ділянок. Судом встановлено, що основний договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий № 09-0263-К, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Курортна, 19, у строк до 01.06.2013 року включно, укладено не було, оскільки продавець правовстановлюючий документ про право власності на земельну ділянку не отримав та не передав позивачу документи , передбачені п.1.3 договору про внесення змін від 25.05.2012 року. Як зазначено в правовій позиції, висловленій ВСУ при розгляді справи № 6-119 цс 12, вирішуючи спір про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, суду слід встановити причину не укладення основного договору, чи мало місце необгрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з»ясувати умови відповідальності, які були встановлені попереднім договором. Відповідач, заперечуючи проти позову вказує, що його вина в неукладенні основного договору відсутня. Як пояснив, допитаний у судовому засіданні в якості свідка, відповідач, оформленням права власності на земельну ділянку він особисто не займався. На його прохання цим займалася [PERSON] Крім того, відповідач в судовому засіданні стверджував, що грошові кошти в розмірі 110 000,00 дол. США, були передані позивачем, на підставі попереднього договору, не йому особисто, а [PERSON], яка займалась оформленням правовстановлюючих документів на земельну ділянку необхідних для укладення основного договору. Проте, зазначене твердження відповідача є необґрунтованим та безпідставним, в зв'язку з чим не може бути прийнято судом до уваги, з огляду на наступне. Судом в якості свідків в судовому засіданні були допитані [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач). Так, допитаний [PERSON] зазначив, що дійсно 28 травня 2009 року між ним та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки. Ним, 01.06.2009 року на виконання вимог попереднього договору передано саме [PERSON], а не [PERSON], грошові кошти у розмірі 760 000,00 грн., що еквівалентно 100000,00 дол. США, як авансовий платіж до основного договору, на підтвердження чого [PERSON] було надано розписку 01.06.2009 року. Крім того, [PERSON] вказує на те, що у червні місяці 2009 року [PERSON] звернувся до нього з пропозицією додатково надати грошові кошти, оскільки, за його словами, у нього не вистачало коштів для оформлення необхідних документів на земельну ділянку визначених в п. 1 попереднього договору, а саме: Державного акту на право власності на земельну ділянку, довідки про відсутність обтяжень, в зв'язку з чим, 19.06.2009 року ним було передано [PERSON], а не [PERSON], ще грошові кошти у розмірі 76 000,00 грн., що на день передачі було еквівалентно 10 000,00 дол. США., на підтвердження чого [PERSON] було надано розписку 19.06.2009 року. В свою чергу, допитаний [PERSON] пояснив суду, що дійсно 28 травня 2009 року між ним та [PERSON]був укладений попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки на умовах, визначених цим договором. Вказав, що 01.06.2009 року на виконання вимог попереднього договору [PERSON] передав саме [PERSON], грошові кошти у розмірі 760 000,00 грн., що еквівалентно 100000,00 дол. США, як авансовий платіж до основного договору, а він лише на підтвердження цього факту надав розписку 01.06.2009 року, яку написав власноруч. Також, допитаний [PERSON], підтвердив суду, що у червні місяці 2009 року звернувся до [PERSON] з проханням додатково надати грошові кошти, оскільки, у нього не вистачало коштів для оформлення необхідних документів на земельну ділянку визначених в п. 1 попереднього договору, а саме: державного акту на право власності на земельну ділянку, довідки про відсутність обтяжень, в зв'язку з чим, 19.06.2009 року [PERSON] передав [PERSON].і, ще грошові кошти у розмірі 76 000,00 грн., що на день передачі було еквівалентно 10 000,00 дол. США., а він лише на підтвердження цього факту надав розписку 19.06.2009 року, яку написав власноруч. Крім того, пояснив суду, що доказів про те, що грошові кошти замість нього взяла [PERSON] не має. На сьогоднішній день знайти вказану особу [PERSON] не має можливості, через те, що зв'язок з нею відсутній, в зв'язку з чим і представити її суду в якості свідка не може. Крім того, у судовому засіданні не зміг пояснити у зв»язку з чим саме ним, були написані на підтвердження умов попереднього договору, розписки про отримання коштів від позивача, що наявні в матеріалах справи. Крім того, відповідач у судовому засіданні не зміг пояснити з посиланням на докази, у зв»язку з чим не було укладено основний договір та на відсутність своєї вини в цьому , а його пояснення в частині того, що в оформленні права власності на земельну ділянку нічого не розумів та доручив це сторонній особі, суд не приймає до уваги як необґрунтовані доказами, натомість ставити під сумнів пояснення (свідчення) позивача у суду підстав немає. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що у встановлений попереднім договором строк, який був продовжений на підставі Договору про внесення змін, відповідач ухилився від укладання основного договору та необхідні документи для укладення основного договору не підготував. У зв»язку з цим відшкодуванню підлягають збитки, завдані простроченням. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено судом, свої зобов'язання за попереднім договором позивач виконав належним чином, зокрема, надав відповідачу грошову суму у розмірі 760 000,00 грн., що на день передачі було еквівалентно 100000,00 дол. США, як авансовий платіж до основного договору. Крім того, позивач передав відповідачу, ще грошові кошти у розмірі 76 000,00 грн., що на день передачі було еквівалентно 10 000,00 дол. США. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони(кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу,сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку . Зобов»язання виникають з підстав встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст.509 ЦК України). Однією з встановлених ч.2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов»язків є, зокрема, договори. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 760 000,00 грн., що на день передачі було еквівалентно 100000,00 дол. США., та грошова сума в розмірі 76 000,00 грн., що на день передачі було еквівалентно 10 000,00 дол. США, а загалом 836 000,00 грн. (що еквівалентно 110 000,00 дол. США) є авансом. Така правова позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13.02.2013 № 6-176цс12, який за правилами статті 360-7 ЦПК має враховуватися судом при розгляді справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини в порушенні зобов'язання. Судом встановлено, що відповідачем не доведено невиконання передбачених попереднім договором зобов'язань саме не з його вини, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам їх належності та допустимості, як це зазначено в ст.ст.57-59 ЦПК України щодо відсутності його вини, суду не надано. З огляду на наведене, виходячи із положень статті 570 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що передана відповідачеві грошова сума за попереднім договором є авансом, на якого не покладено функцію забезпечувати взяті сторонами на себе зобов'язання, тому у зв'язку із не укладенням сторонами основного договору у строк, визначений попереднім договором з урахуванням Договору про внесення змін до попереднього договору, передані позивачем в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти підлягають поверненню позивачу. Як встановлено судом, пункт 3 попереднього договору було викладено в наступній редакції, а саме «Продаж земельної ділянки має бути здійснено за 799 250,00 грн. або за іншу суму, що буде еквівалентна по курсу НБУ на день укладення основного договору в сумі 100 000,00 дол. США» і п. 3 Договору про внесення змін до попереднього договору від 28 травня 2009 року сторони встановили, що аванс в розмірі суми, еквівалентної 100 000,00 дол. США буде зараховано сторонами, як розрахунок по основному договору, то суд дійшов висновку, що в будь-якому випадку, не залежно від курсу НБУ сума авансу буде еквівалента 100 000,00 дол. США, а враховуючи те, що позивачем було передано відповідачу на підставі попереднього договору загалом 836 000,00 грн. (що еквівалентно 110 000,00 дол. США), то і до стягнення сума сплаченого авансу згідно з курсом НБУ станом на 16.04.2015 року (дата подання позову) становитиме 2 396 130,00 грн. Встановивши спірний характер правовідносин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2 396 130,00 грн., як авансового платежу. Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені, 3 %, інфляційних слід зазначити наступне. Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 3 059 760,00 грн., 3% річних у розмірі 49 060,00 грн., збитки від інфляції в розмірі 599 743,27 грн. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, в силу наведених положень законодавства, пеня може бути стягнута в іншому розмірі ніж подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, в разі, якщо таке передбачено договором (встановлено за згодою сторін). В п. 6 попереднього договору сторонами погоджено, що при несвоєчасному поверненні авансу сплачується пеня у розмірі 1% від суми, що підлягає поверненню, за кожен день прострочення виконання. Судом встановлено, що намагаючись вирішити спір у досудовому порядку, 20.08.2013 року позивачем була надіслана вимога до відповідача про повернення грошових коштів, але станом на дату подання позовної заяви відповідь отримана так і не була (а.с. 14). Крім того, позивачем у квітні місяці 2015 року була надіслана відповідачу телефонограма з вимогою повернути борг, але відповіді також отримано не було (а.с. 16). Пунктом 5 попереднього договору встановлено, що строк і порядок повернення коштів у разі не укладення основного договору, зокрема, не пізніше 3 днів після останнього дня, передбаченого для укладення основних договорів купівлі-продажу (01 червня 2013 року). Таким чином, строк виконання грошового зобов'язання настав 4 червня 2013 року. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому, виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені, відповідно до статті 253 ЦК України, обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Разом з цим, пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову. Така правова позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03 вересня 2014 року справа № 6-100 цс 14, який за правилами статті 360-7 ЦПК має враховуватися судом при розгляді справи. Судом було проаналізовано представлені позивачем розрахунки пені, та встановлено, що вони є арифметично вірними та відповідають правовому висновку Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03 вересня 2014 року справа № 6-100 цс 14, так-як пеня була розрахована за період, в межах одного року до дня пред'явлення позову (з 16.04.2014 року по 16.04.2015 року), виходячи з суми авансу в розмірі 836000,00 грн. Таким чином, вимога про стягнення пені є обґрунтованою, однак підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 1 529 880,00 грн., виходячи з наступного. З урахуванням зазначеного, позивач надмірно нараховує кошти за несвоєчасне повернення суми авансу, тим самим створює для себе умови отримання надприбутку, і за такими умовами виключає для себе настання будь-яких збитків, а тому розмір неустойки занадто великий, що має істотне значення. Зазначена вище позиція суду підтверджується рішеннями Конституційного суду України від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011 та від І 1.07.2013 р. № 7- рп/2013. Отже, задовольняючи позовні вимоги про стягнення неустойки, суд враховує положення ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України відповідно до яких загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість, а також бере до уваги приписи ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України відповідно до яких розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Виходячи з викладеного вище, суд вважає за можливо зменшити розмір стягуваної пені до 1 529 880,00 грн. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та річних. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як зазначено в правовій позиції, висловленій ВСУ при розгляді справи № 6-90 цс 13 умова попереднього договору, про необхідність повернення авансу в разі не укладення основного договору, є грошовим зобов»язанням, у разі не виконання якого застосовується положення ч.2 ст. 625 ЦК України Врахувавши зазначене, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 49 060,00 грн., збитки від інфляції в розмірі 599 743,27 грн., є обґрунтованою в зв'язку з чим підлягає задоволенню в заявленому позивачем розмірі. Щодо, заяви відповідач та його представника про застосування строків позовної давності щодо стягнення пені, 3% річних, збитків від інфляції, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України) Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, спеціальний строк позовної давності в один рік застосовується виключно до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), і чинним законодавством не передбачено застосування такого строку до сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та річних. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України) Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановлено судом, представлені позивачем розрахунки пені, є арифметично вірними та відповідають правовому висновку Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03 вересня 2014 року справа № 6-100 цс 14, так-як пеня була розрахована за період, в межах одного року до дня пред'явлення позову (з 16.04.2014 року по 16.04.2015 року). Оскільки, пеня була розрахована за період, в межах одного року до дня пред'явлення позову (з 16.04.2014 року по 16.04.2015 року), то строк позовної давності позивачем не пропущений. Щодо тверджень відповідача, що п. 1 та п. 2 попереднього договору від 28 травня 2009 року обумовлена відкладальна обставина стосовно укладення основного договору, так-як на його думку лише з моменту набуття ним права власності на таку земельну ділянку в нього виникає зобов'язання по відчуженню її позивачу шляхом укладення основного договору, то суд не приймає їх до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України). Отже, двостороннім правочинам притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Відповідно до п. 1 попереднього договору, позивач та відповідач зобов'язуються укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки протягом календарного місяця з моменту отримання державного акту про право власності на земельну ділянку, але не пізніше 01.10.2009, на умовах, визначених цим договором. Пунктом 2 попереднього договору визначено, що за основним договором сторона 1 має взяти на себе зобов'язання продати і передати у власність стороні 2 належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий № 09-0263-К, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Курортна, 19. Цільове використання земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку. В наступному договором про внесення змін термін укладання основного договору зазначено не пізніше 01.06.2013 року Таким чином, в даному випадку положення п. 1 та п. 2 попереднього договору від 28 травня 2009 року та п.1.1 договору про внесення змін, не можуть бути розцінені судом, як обумовлена відкладальна обставина, так-як у строк до 01.06.2013 року включно, обумовлена договором не настала відкладальна умова, а п. 2 попереднього договору визначається положення основного договору, який між сторонами не укладено. Необґрунтоване ухилення однієї зі сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 635 ЦК України). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачем.

Outcome: partial