Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету [PERSON] міської ради Харківської області, про визнання права на приватизацію квартири, посилаючись на те, що він разом зі своєю онукою зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], м-н 1, б. 2, кв. 42. У вказану квартиру він вселився на підставі рішення № 12 виконавчого комітету [PERSON] міської Ради народних депутатів від 28 січня 1997 р. «Про затвердження протоколу № 1 засідання житлової комісії при міськвиконкомі від 22.01.1997 року», за яким у звязку з вибуттям в Панютинський будинок-інтернат на постійне місце проживання [PERSON], яка мешкала в однокімнатній впорядкованій квартирі житловою площею 17,3 кв.м за адресою: м.Лозова, мікр. 1, б. 2, кв. 42, дану квартиру надано йому, працюючому в виробничому управлінні житлово-комунального господарства майстром ЖКЕ-3, який перебуває на квартирному обліку при міськвиконкомі з 25.01.1997 року зі складом сімї 1 чоловік, для тимчасового заселення строком до 21.11.1997 року. 16 червня 2010 року на підставі вказаного рішення йому було видано Ордер на жиле приміщення № 12-с з сімєю з 1 чоловіка на право зайняття жилого приміщення, площею 17,3 кв.м, яке складається із 1 кімнати в комунальній власності за вищевказаною адресою та визнано наймачем квартири. Усі зобовязання по утриманню квартири ним виконуються належним чином. Маючи намір приватизувати займане ним житло, 31 жовтня 2017 року він звернувся з заявою до виконавчого комітету [PERSON] міської ради про зняття з обліку його, як він вважав службову квартиру, на що йому була надана відповідь, що інформація стосовно включення вказаної квартири до числа службових відсутня, тому виконавчий комітет [PERSON] міської ради Харківської області не має достатньо підстав для виключення вказаної квартири, зі списку службового житла. У лютому 2018 року він звернувся до виконавчого комітету [PERSON] міської ради Харківської області із заявою про передачу йому в приватну власність дану квартиру, однак у вчиненні даної дії йому було також відмовлено у звязку з відсутністю достатніх підстав. Як зазначив позивач у своєму позові, що в звязку з відсутністю інформації, про те, що дана квартира включена до службового приміщення, а також відсутністю інформації стосовно укладання між наймодавцем і ним, як наймачем договору найму службового житлового приміщення, розташованого за вищевказаною адресою, тому відсутні підстави вважати вказану квартиру, службовою, а отже і підстави для відмови йому у приватизації вказаного жилого приміщення відсутні. В звязку з цим просить визнати за ним право на приватизацію квартири за адресою: Харківська область, м.Лозова, м-н 1, б. 2, кв. 42. 17 травня 2018 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на квартиру за адресою: Харківська область, м.Лозова, м-н 1, б. 2, кв. 42 за набувальною давністю. Позивач та представник позивача адвокат [PERSON] у судове засідання не зявилися, але представник позивача надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності та відсутності її довірителя, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягає в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] міської ради Харківської області та виконавчого комітету [PERSON] міської ради Харківської області в судове засідання не зявилася, але надала суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення позову не заперечують. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира № 42, розташована у житловому будинку № 2 на 1 мікрорайоні в м. Лозова, Харківської області є квартирою посімейного заселення, розташована на 1 поверсі 5-ти поверхового будинку, складається з 1 кімнати, житловою площею 17,2 м2, що підтверджується технічним паспортом, виданий товариством з обмеженою відповідальністю «Лозова-Інжиніринг» 14.05.2018 року. Відповідно до\~звіту про\~незалежну оцінку\~вартості квартири\~за адресою:\~Харківська область,\~м.\~Лозова,\~м-н\~1,\~б.\~2,\~кв.\~42,\~ринкова вартість\~цієї квартири\~станом на\~15\~травня 2018\~року становить\~74100\~гривень. Згідно з архівним витягом із рішення № 12 виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 28 січня 1997 року в звязку з вибуттям в Панютинський будинок-інтернат на постійне місце проживання [PERSON], яка мешкала в однокімнатній впорядкованій квартирі житловою площею 17,3 кв.м. за адресою: м. Лозова, м-н 1, б. 2, кв. 42, квартира надана для тимчасового заселення строком до 21.11.1997 року [PERSON], працюючому в виробничому управління житлово-комунального господарства майстром ЖЕК-3, перебуваючому на квартирному обліку при міськвиконкомі з 25.01.1997 року зі складом сімї 1 чоловік. На підставі зазначеного рішення було видано ордер на жиле приміщення № 12-с від 16.06.2010 року на імя [PERSON], сімя складається з 1 чоловіка, для зайняття 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: м. Лозова, м-н 1, б. 2, кв. 42. Згідно з довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.04.2018, виданою Комунальним підприємством «Житлова управляюча компанія» [PERSON] міської ради, до зареєстрованих за адресою м. Лозова, м-н 1, б. 2, кв. 42, входять позивач [PERSON] та його онука [PERSON] Станом на 01.03.2018 року заборгованість за комунальні послуги за вищевказаною квартирою відсутня, що підтверджується квитанцію про сплату комунальних послуг за лютий 2018 року. 31.10.2017 року позивач звертався до [PERSON] міського голови з заявою про зняття квартири з обліку службового житла, але отримав листа № М-1257 від 21.11.2017 року, в якому зазначено, що інформація стосовно включення цієї квартири до числа службових відсутня, тому виконавчий комітет [PERSON] міської ради Харківської області не має достатньо підстав для виключення однокімнатної квартири за адресою: м. Лозова, м-н 1, б. 2, кв. 42, зі списку службового житла. Крім того, позивач звертався до виконавчого комітету [PERSON] міської ради Харківської області з листом щодо передачі в приватну власність вищезазначеної однокімнатної квартири, однак у відповідь отримав листа № М-177 від 23.02.2018 року, в якому повідомлено, що йому 16.06.2010 року було надано ордер на квартиру за адресою: м. Лозова, м-н 1, б. 2, кв. 42 , як на службову, але інформація стосовно включення квартири до числа службових відсутня, тому у виконавчого комітету [PERSON] міської ради Харківської області не має достатньо підстав для передачі йому в приватну власність вищезазначеної квартири. Із листа виконавчого комітету [PERSON] міської ради Харківської області № 699/02-13-7 від 02.04.2018 року вбачається, що інформація стосовно укладення між наймодавцем і громадянином [PERSON], як наймачем, договору найму службового житлового приміщення, розташованого за адресою: м. Лозова, м-н 1, б. 2, кв. 42, відсутня. Як вказано в ч. 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через десять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як вказано в п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Як зазначається в листі Верховного суду України від 01.07.2013 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Відповідно до п. 11 Постанови враховуючи положення статей 335 і 334, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Згідно з п. 13 Постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до п. 14 Постанови виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, судом встановлено, що позивач користувався спірним майном з 13 лютого 1997 року, однак, виходячи з вищевикладеного, набувальна давність буде рахуватися лише з 2001 року. Таким чином на момент звернення до суду позивач користувався спірною квартирою 21 рік. Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном, продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним майном, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю. Заходи забезпечення позову не застосовувались. Позивач просив залишити судові витрати за ним і не стягувати їх з відповідача.

Outcome: approved