Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання недійсним договору позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 листопада 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики № 07/2008 (надалі - Договір), згідно якого відповідач надає позивачу позику на здійснення останнім господарської діяльності у розмірі 182 100 грн. 00 коп., строком до 19 листопада 2009 року та відсоткової ставкою під 60 % річних. Разом з тим, про існування даного Договору позивачу стало відомо лише під час провадження по справі № Б/24/081-12 про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс». При цьому, позивач категорично не погоджується з Договором, вважає його недійсним та фіктивним з огляду на наступне. Так, з 17 березня 2004 року по 13 лютого 2009 року [PERSON], за підписом якого укладено Договір, обіймав посаду директора товариства позивача. Водночас, рішенням Загальних зборів учасників позивача було встановлено максимальний розмір правочину (суми договору, контракту, угоди, тощо), який має право здійснювати від імені позивача без додаткової письмової згоди учасників позивача його директор, а саме 50 000 грн. 00 коп. на місяць. У всіх інших випадках укладення будь-якого правочину від імені позивача за підписом його директора повинно здійснюватись лише на підставі відповідного рішення керівного органу позивача - Загальних зборів учасників, оформленого протоколом. На підставі зазначеного та зважаючи на те, що відповідно до умов Договору сума позики складає 182 100 грн. 00 коп., а необхідне рішення директором позивача від Загальних зборів його учасників отримано не було, в подальшому Загальні збори учасників товариства в порядку, визначеному ст. 241 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), правочин не схвалювали, позивач вважає, що перевищення повноважень його представника на укладання Договору, є однією із підстав для визнання його недійсним. Крім того, позивач також наголошує, що грошові кошти по Договору в розмірі 182 100 грн. 00 коп. товариством позивача отримано не було, зокрема, дані кошти до каси позивача не надходили, не були оприбутковані і не відображені в бухгалтерській та податковій звітності. Більш того, позивач вважає, що взагалі відсутні докази того, що грошові кошти, які нібито отриманні від відповідача, були спрямовані на виконання зобов'язань позивача та/або витрачені на потреби і діяльність останнього. Таким чином, позивач вважає, що факт неотримання ним грошових коштів від відповідача за Договором, є ще однією із підстав для визнання спірного правочину недійсним, у зв'язку з чим просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача Цирулевська М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просив позов задовольнити. Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, у звязку з чим судом постановлено ухвалу про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 18 листопада 2008 року між [PERSON] та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс», в особі директора [PERSON], який діяв на підставі Статуту, було укладено Договір позики № 07/2008 (а.с. 12-13). Згідно п.п. 1.1 Договору позивачу було надано відповідачем у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 182 100 грн. 00 коп., строком до 07 серпня 2009 року. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить визнати Договір недійсним, зокрема, на підставі п. 2 ст. 203 ЦК України, у зв'язку з тим, що при підписанні Договору [PERSON], який діяв від імені позивача, останній не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо вчинення даного правочину, а саме, відповідно до рішення Загальних зборів учасників позивача не отримав від останніх необхідних повноважень на підписання Договору, у зв'язку з чим перевищив свої повноваження закріплені за ним. Разом з тим, відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Так, відповідно до Протоколу № 22 Загальних зборів учасників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» від 15 березня 2008 року було вирішено, що максимальний розмір правочину (суми договору, контракту, угоди тощо), який має право здійснювати від імені СТОВ «Юнайтед Гроуверс» без додаткової письмової згоди учасників товариства його директор [PERSON], становить 50 000 гривень на місяць. У всіх інших випадках укладення будь-якого правочину (договору, контракту, угоди тощо) від імені СТОВ «Юнайтед Гроуверс» за підписом директора [PERSON] повинно здійснюватись на підставі відповідного рішення вищого керівного органу товариства - Загальних зборів учасників, оформленого протоколом (а.с. 46). Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Положеннями ч. 1 ст. 174 ГК України, серед іншого, закріплено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 3 ГК України встановлено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. При цьому, ч. 3 ст. 175 ГК України регламентовано, що зобов'язання майнового характеру, що виникають між суб'єктами господарювання та негосподарюючими суб'єктами - громадянами, не є господарськими і регулюються іншими актами законодавства. На підставі зазначеного, суд дійшов висновку, що Договір позики у даному випадку не може розглядатись судом як господарський договір, оскільки укладений з однією із сторін - [PERSON], яка не є суб'єктом господарювання чи учасником відносин у сфері господарювання. Відтак, оскільки Договір не є господарським договором, в судовому засіданні встановлено, що директором позивача [PERSON] під час його підписання не перевищено свої повноваження, не допущено порушень Протоколу № 22 Загальних зборів учасників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» від 15 березня 2008 року та як наслідок ст. 92 ЦК України. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Слід зазначити, що посилання позивача як на підставу для визнання Договору недійсним, на п. 2 ст. 203 ЦК України та те, що при підписанні Договору [PERSON], який діяв від імені позивача, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо вчинення даного правочину, є помилковим, оскільки стороною даного правочину є позивач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс», а [PERSON] діяв як його представник (керівник). При цьому, положеннями п. 2 ст. 203 ЦК України регламентовано, що особа, яка вчиняє правочин, тобто сторона правочину, а не її представник, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Окрім того, суд вважає, що не можуть визнаватися недійсними правочини у зв'язку з вчиненням їх представником з перевищенням повноважень, оскільки у разі їх несхвалення особою, яку він представляє, такі правочини породжують відповідні правові наслідки для самого представника, який набуває статус сторони правочину. Так, зокрема, ч. 4 ст. 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Крім того, щодо посилання позивача на те, що грошові кошти по Договору в розмірі 182 100 грн. 00 коп. товариством позивача отримано не було, а саме, дані кошти до каси позивача не надходили, не були оприбутковані і не відображені в бухгалтерській та податковій звітності і що взагалі відсутні докази того, що грошові кошти були спрямовані на виконання зобов'язань позивача та/або витрачені на потреби і діяльність останнього, слід зазначити, що вказані посилання спростовуються наданою до суду копією квитанції до прибуткового ордеру № 27 від 18 листопада 2008 року, згідно якої позивачем було прийнято від відповідача 182 100 грн. 00 коп. на підставі Договору позики № 07/2008 від 18 листопада 2008 року (а.с. 14). Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини, що підтверджуються даним документом до суду не надано, не встановлено наявності таких доказів і під час розгляду справи в суді. Також слід зазнати чи, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, що у даному випадку здійснено не було. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 92, 203, 215, 234 ЦК України, ст.ст. 3, 173-175 ГК України та

Outcome: dismissed