Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником будинку за адресою [ADDRESS] 21.08.2015 року відповідач був зареєстрований у вказаному будинку, однак, згідно довідки сільської ради не проживав на даній території попередні шість місяців та на даний час. Факт непроживання відповідача за вказаною адресою підтверджується квитанціями по оплату спожитої електроенергії та газу, які за останні 6 місяців сплачені позивачем. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення, у поданій позовній заяві зазначив про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заперечень на позов не надали. Дослідивши матеріали справи , суд приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності . Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У своєму позові позивач посилається на норми ст.ст.71,72 ЖК України, однак вказані норми не можуть бути застосовані у даних правовідносинах, оскільки зазначені норми права регулюють правовідносини щодо визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду, та не поширюються на правовідносини, які виникають між власником приватного будинку та іншими особами. При цьому позивач чітко не зазначає з якого ж часу відповідач фактично не проживає в будинку, причини його відсутності та чи є вони неповажними, а також того , що реєстрація відповідача в будинку створює перешкоди позивачу, як власнику, у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю. Користування жилими приміщеннями у будинках (квартирах) приватного житлового фонду врегульовано главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу Української РСР. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом , як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Оскільки \~Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Реєстрація за своїм змістом згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначається як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; тобто реєстрація є офіційним фіксуванням місця проживання певної особи, яка має право користування або право власності на зазначене житло. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, згідно якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71,72,116,156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). З врахуванням положень ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якої реєстрацією є внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Згідно ч.1 ст.7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч.1 ст.11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Таким чином, за наявності судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке набрало законної сили, та відповідно до ст.14 ЦПК України є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, зняття з реєстраційного обліку такої особи у судовому порядку не потребується. Судом встановлено, що відповідно до довідки виконкому Іванівської сільської ради встановлено, що відповідач зареєстрований відповідно до тимчасової посвідки на проживання у [ADDRESS] і крім того зазначено, що [PERSON] (мовою оригіналу) не проживав на даній території попередні шість місяців та на даний час. Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання врегульований Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28 березня 2012 року (далі-Порядок). Відповідно до п.7 Порядку посвідки оформляються іноземцям та особам без громадянства, які досягли 16-річного віку. Пунктом 10 Порядку визначено термін, на який видається посвідка на тимчасове проживання. Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України. Позивачем у позові жодним чином не зазначено, з яких підстав та на яких умовах відповідач був зареєстрований за вказаною адресою, що унеможливлює суд прийняти відповідне рішення. Крім того, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] і на підставу своїх вимог надав копію свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок № 54/1 від 24.10.2003 року, відповідно до якого зазначено, що [PERSON] є власником будинку, який розташований в с.Іванівка без зазначення вулиці та номеру будинку, що в свою чергу не підтверджує суть позовних вимог та спростовує той факт, що позивач є власником саме зазначеного у позові будинку. Надані позивачем до суду копії квитанцій про оплату за електроенергію та газ не є належними доказами в розумінні статтей 57,58,59 ЦПК України на підтвердження позовних вимог, оскільки оплату по особовому рахунку повинен сплачувати споживач, з яким укладено відповідні договори на постачання електроенергії та природного газу. Також судом не може бути прийнято до уваги копія договору оренди, оскільки вказаний договір належним чином не засвідчений, строк його дії встановлений до 09 травня 2017 року і орендарем зазначено [PERSON]. Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами свої позовні вимоги і тому правові підстави для їх задоволення відсутні. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в сумі 1280 грн. 00 коп. за дві позовні вимоги немайнового характеру, оскільки при подачі позову позивачем не був сплачений судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed