Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району про скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2019 року відповідача акціонерне товариство «Укрсоцбанк» замінено правонаступником акціонерним товариством «Альфа банк». З урахуванням поданих письмових заяв по суті справи, свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 31.12.2010 року він придбав будинок разом із земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] . 26.02.2019 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що відповідачем у справі державним реєстратором Велятинської сільської ради Хустського району Горщар М.В. 25.01.2019 року прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності на вказані нерухоме майно та земельну ділянку за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ 00039019). Вважає такі дії державного реєстратора незаконними з огляду на таке: в супереч ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 21.07.2004 року, Записи про реєстрацію права власності на нерухоме майно та земельну ділянку внесено 25.01.2019 року на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятих 30.01.2019 року, тобто відповідач без прийняття рішення здійснив реєстрацію права власності. Також, на думку позивача, оскаржувані рішення про державну реєстрацію прав прийнято з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення, а також всупереч вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за відсутності укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем Договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та письмових заявах по суті справи, просив задоволити. Представник відповідача АТ «Альфабанк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») в судовому засіданні та поданих письмових поясненнях у задоволенні позову просила відмовити, оскільки договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до пп.2.4.3. п.2.4. Іпотечного договору, згідно яких іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем Основного зобов`язання (умов Кредитного договору), задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За п.4.1. Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Згідно пп. 4.5.3. п 4.5 Іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку». Крім того, представник відповідача зазначила, що в діях державного реєстратора (відповідача) відсутні будь-які порушення чинного законодавства України, так як вони проведені відповідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на Предмет іпотеки за іпотекодержателем відповідачем не було порушено жодних норм чинного законодавства України. Також, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню, так як мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відповідач державний реєстратор Велятинської сільської ради Хустського району Горщар М.В. в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст.15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною 1 ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 24 червня 2008 року, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянами України [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір №305/76-ж-08 (з майновим поручителем), на підставі якого банківській установі в іпотеку було передано житловий будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] (Предмет іпотеки) (а.с.94-95). Відповідно до пп.2.4.3. п.2.4. Іпотечного договору, іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем Основного зобов`язання (умов Кредитного договору), задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги, зокрема і шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки (п. 4.1. Договору). При цьому згідно пп.4.5.3. Іпотечного договору, іпотекодержатель за своїм вибором може звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку». Згідно договору купівлі продажу від 31 грудня 2010 року житловий будинок та земельна ділянка за адресою [ADDRESS] придбані у власність позивачем у справі [PERSON] (а.с.10). Згідно Витягів з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 154516619, сформований 30.01.2019 17:41:33 та індексний номер 154518851, сформований 30.01.2019 17:58:59 відповідно) право власності на житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 2110400000:01:016:0262 за адресою [ADDRESS] зареєстровано за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ 00039019); дата, час державної реєстрації: 25.01.2019 14:48:48 та 25.01.2019 15:11:59 відповідно; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45292691 від 30.01.2019 17:28:35 та індексний номер: 45293259 від 30.01.2019 17:56:09 відповідно. При цьому підставою виникнення права власності, зокрема, зазначено Іпотечний договір №305/76-ж-08 від 24.06.2008 року (а.с.107,121,94-95,109-110). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов (з урахуванням заяви про уточнення вимог) який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому дві позовні вимоги, а саме: скасувати запис державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщар Михайла Васильовича у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 30077295 про право власності Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» на земельну ділянку з кадастровим номером: 2110400000:01:016:0262 за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1754301121104) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 45293259 від 30.01.2019 року в 17:56:09 годин та запис державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської обл. Горщар Михайла Васильовича у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 30076827 про право власності Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» на житловий будинок за адресою [ADDRESS] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 45292691 від 30.01.2019 року в 17:28:35 годин. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст.2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст.12 та частини першої ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного та законного власника житлового будинку та земельної ділянки, правомірності дій державного реєстратора при здійсненні ним державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. Так, частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з положеннями ст.572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до частини першої ст.575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна). Правовими приписами ст.ст.589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. За нормативним правилом, передбаченим ст.33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 24 червня 2008 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року. Відповідно до статті 36 цього Закону в редакції від 12 травня 2006 року сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому, згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. По відношенню до спірної по справі ситуації, суд зазначає, що сторони Іпотечного договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з п.п.4.5.3 Іпотечного договору. Відповідно до пп. 4.5.3. Іпотечного договору, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів, як шляхом передачі іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку». Тобто, укладаючи у 2008 році іпотечний договір, іпотекодавці не узгоджували з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, а, значить, таку згоду не надали, а надали згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону, тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. На час вчинення реєстраційних дій державним реєстратором відносно житлового будинку та земельної ділянки, договору про їх добровільну передачу у власність АТ «Укрсоцбанк» укладено не було, а [PERSON] та [PERSON] , як іпотекодавці, чи [PERSON] як фактичний власник, не надавали своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю. За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору державному реєстратору та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії державного реєстратора щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на житловий будинок та земельну ділянку, власником якої є позивач, не можна вважати законними. З огляду на викладене, прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку за АТ «Укрсоцбанк» як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним. Правова позиція щодо аналогічних правовідносин зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №199/1276/17. В той же час Велика палата Верховного суду у постанові від 20.11.2019 року по справі № 802/1340/18-а висловила правову позицію про те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права. За таких обставин, позовні вимоги про скасування запису державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщар Михайла Васильовича у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №30077295 про право власності Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» на земельну ділянку з кадастровим номером: 2110400000:01:016:0262 за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1754301121104) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 45293259 від 30.01.2019 року в 17:56:09 годин та запису державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської обл. Горщар Михайла Васильовича у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 30076827 про право власності Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» на житловий будинок за адресою [ADDRESS] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 45292691 від 30.01.2019 року в 17:28:35 годин підлягають до задоволення з огляду на вищевказані висновки суду. При цьому, суд не надає оцінки іншим похідним підставам позову (порушення державним реєстратором Порядку при прийняття рішення про реєстрацію права власності та в період дії мораторію), на які посилається позивач, оскільки відсутнім був сам правовий механізм (передбачений договором або законом) для можливості реєстрації державним реєстратором права власності за банківською установою на спірне майно у спосіб, який обрали відповідачі, тому аналіз таких підстав позову не має жодного правового значення для можливості правильного вирішення судом позову по суті позовних вимог. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved