Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є клієнтом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на підставі депозитного договору № SAMDNWFD0070024700200 від 29.11.2013. Так, 04.11.2015 позивач звертався до банку із вимогою поновити йому доступ до рахунку, але дана вимога банком виконана не була. 22.03.2016 позивач повторно звернувся до відповідача із вимогою про розірвання вказаного вище депозитного договору, видачу коштів та нарахованих відсотків, проте дана заява банком була проігнорована. У зв`язку з вищевикладеним, з урахуванням збільшених позовних вимог від 10.10.2019 позивач просить стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в сумі вкладу 16500,00 дол. США, що становить еквівалент в сумі 406094,70 грн. за курсом НБУ станом на 07.10.2019 (24,61 грн.); відсотки за користування вкладом в сумі 8292,77 дол. США, що становить еквівалент в сумі 204100,73 грн. за курсом НБУ станом на 07.10.2019 (24,61 грн.), 3% річних за період з 24.07.2015 по 24.07.2018 у розмірі 1485 дол. США еквівалент в сумі 36548,52 грн. Ухвалою суду від 23.08.2018 (суддя Цокол Л.І.) у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами позовного (загального) провадження в підготовче засідання. 13.12.2018 від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 31-37), в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відокремлений підрозділ АТ «КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та міста Севастополя, доступ до первинних документів (у тому числі оригіналів договорів та касових документів) клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» на даний час є обмеженим. На даний час Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» Російської Федерації взяла на себе зобов`язання здійснювати компенсаційні виплати, в тому числі клієнтам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», у якому договори банківського вкладу укладались сторонами. Позивач не надав доказів укладення договору та внесення грошових коштів на рахунок у банку, зокрема оригіналів поданих документів. Ним неправильно нараховані відсотки, 3% річних. Крім того, просить суд застосувати правові позиції постанови Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-2861цс15, в частині необхідності здійснення правильного застосування відсоткової ставки, яка сплачується банком за вкладом на вимогу. 17.12.2018 позивач направив до суду відповідь на відзив, відповідно до якого вважає, що заперечення відповідача є безпідставними та недоведеними, посилаючись на ч. 3 ст. 1061 ЦК України вважає, що банком не може бути односторонньо зменшено розмір процентів на вклад, а отже повністю підтримує розрахунки відсотків на банківський вклад вказані ним в позовній заяві. Ухвалою суду від 08.02.2019 (суддя Новак Р.В.) справу прийнято до свого провадження та призначено до підготовчого розгляду. 10.10.2019 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог. 31.10.2019 представник відповідача подав до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог. 11.11.2019 позивач подав до суду відповідь на відзив. Ухвалою суду від 07.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 21.05.2020 представник відповідача направив до суду письмові пояснення відповідно до яких вказав, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, оскільки ТОВ «ФК «Фінілон», на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитними договорами, укладеними сторонами. Крім того, вказав, що встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали, просили задовольнити їх у повному обсязі з урахуванням наданих письмових розрахунків. Представник відповідача проти позову заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3). Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає, що метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежність надання цих послуг. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року у справі № 2558цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення). Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами позивачем та АТ КБ «Приватбанк» 29.11.2013 укладено договір банківського вкладу № SАMDNWFD0070024700200, 29.11.2013 позивач вніс грошові кошти на суму 15000,00 дол. США та 03.12.2013 на суму 1500,00 дол. США, відповідно до умов договору його строк дії становить 366 днів, та діє до 29.11.2014 включно, процентна ставка становить 8,5% річних (а.с. 7). Судом встановлено, що внесення грошових коштів відповідно до наведеного договору підтверджуються квитанціями (а.с. 8). Оригінал договору банківського вкладу, квитанції про внесення грошових коштів відповідно до договорів судом оглянуті в судовому засіданні, копії містяться в матеріалах справи. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений вказаний договір банківського вкладу. Відповідно до п. 6 договору по закінченню строку вкладу банк повинен перерахувати грошові кошти з депозиту на вклад позивача «на вимогу». 04.11.2015 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання доступу до депозитного вкладу, про що вказує штамп банку на заяві (№ вхід. 417222) (а.с. 9). Проте, банком було надано відповідь від 18.11.2015 позивачу та повідомлено, що через політичні події в країну виникли складнощі з обслуговування депозитів та рахунків, відкритих в кримських відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк» та запропоновано додаткову угоду про здійснення реструктуризації за депозитним договором позивача. 22.03.2016 позивач знову звернувся до відповідача із письмовою вимогою щодо повернення вкладу та нарахованих відсотків у повному обсязі, яку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримано 25.03.2016 (вх. № 110811-ВБ). Однак, зазначена заява відповідачем задоволена не була, та на даний час кошти, які знаходяться на рахунках, не повернуті. Заперечуючи щодо позову, відповідач посилався на те, що спірні депозитні кошти вносились у банківському відділенні на території АР Крим, яка є тимчасово окупованою територією, що позбавляє відповідача АТ КБ «Приватбанк» можливості перевірити вимоги позивача та виконати умови договору. Однак, суд вказані доводи банку відхиляє, оскільки договір банківського вкладу про розміщення грошових коштів на депозитному рахунку був укладений з АТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, яка знаходиться у м. Дніпропетровськ (м. Дніпро). Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Таким чином, оскільки стороною укладених з позивачем договорів банківського вкладу є АТ КБ «Приватбанк», то згідно з чинним законодавством, яке регулює цей вид правовідносин, зобов`язання за договорами має виконувати саме АТ КБ «Приватбанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків по укладених і дійсних договорах. Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення. Згідно зі ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном. Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах АТ «КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем. Позивачем укладено договори до припинення діяльності філії «Кримське регіональне управління» АТ «Приватбанк», проте відповідач не надав будь-яких пояснень щодо неможливості надання доказів щодо внесення чи невнесення коштів позивачем на рахунки банку на період, які зазначені в довідках АТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Безпідставними є також твердження відповідача, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог. Укладення договору банківського вкладу та внесення коштів на рахунок банку за цим договором підтверджується оригіналом договору банківського вкладу, квитанціями про внесення коштів, які були оглянуті судом під час судового розгляду. У рішенні у справі «Zolotas проти Греції (№ 2)» Європейський суд з прав людини вказав: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунка може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладу в розмірі за договором банківського вкладу у сумі 16500,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10.08.2020 становить 456201,90 грн. (16500,00*27,6486), оскільки між сторонами були укладені договори банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується квитанціями, позивач звертався до відповідача з вимогою розірвати договори і повернути вклади, проте ці вимоги виконані не були. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до п. 2 договору вкладу нарахування відсотків здійснюється на суму вкладу з дня, наступного за днем зарахування коштів до банку та здійснюється за кожен календарний день. Отже, доводи позивача щодо обрахунку відсотків за користування вкладом за період з грудня 2013 року по червень 2018 року є необгрунтованими та неконкретизованими певною датою. За таких обставин, обрахунок відсотків за вкладом внесеним від 29.11.2013 у розмірі 15000,00 дол. США може здійснюватися з 30.11.2013, а внесені кошти 03.12.2013 у розмірі 1500,00 дол. США повинні обраховуватись з 04.12.2013. Суд погоджується з доводами представника відповідача щодо обчислення моменту розірвання договору з 30.03.2016, оскільки заява позивача від 04.11.2015 не містить вимоги щодо розірвання договору чи повернення грошових коштів. Також суд вважає обгрунтованими доводи відповідача щодо неналежного розрахунку відсотків за вкладом із розрахунку відсоткової ставки 8,5 річних, яка була встановлена договором банківського вкладу, оскільки дана ставка може здійснюватися лише у період дії договору з 29.11.2013 по 29.03.2016. Після фактичного розірвання договору до розрахунку відсотків за вкладом необхідно застосовувати ставку «на вимогу», що передбачено п. 11 та п. 12 договору. Наказом ПАТ КБ «Приватбанк» №07 від 05.01.2004 було затверджено ставку «на вимогу» у розмірі 1,0% річних по вкладах у гривні, дол. США (а.с. 39). З 04.05.2017 на підставі Протоколу Комітету управління активами і пасивами від 25.04.2017 було змінено ставку «на вимогу» до 0,01 % річних (а.с. 40). З урахуванням викладеного, на підставі розрахунків суду, позивач має право на отримання процентів за вкладом на суму 15000,00 дол. США у період : З 29.11.2013-29.03.2016 за ставкою 8,5 % річних - 2972,67 дол. США (15000,00 *8,5%/365*851 днів), що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10.08.2020 становить 82190,16 грн. З 30.03.2016-04.05.2017 за ставкою 1% річних - 164,38 дол. США (15000,00 *1%/365*400 днів), що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10.08.2020 становить 4544,88 грн. З 05.05.2017-07.10.2019 за ставкою 0,01% річних - 3,63 дол. США (15000,00*0,01%/365*885 днів), що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10.08.2020 становить 100,36 грн. За вкладом на суму 1500,00 дол. США у період: З 04.12.2013-29.03.2016 за ставкою 8,5% річних - 295,52 дол. США (1500,00*8,5%/365*846 днів), що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10.08.2020 становить 8170,71 грн. З 30.03.2016-04.05.2017 - 16,43 дол. США (1500,00*1%/365*400 днів), що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10.08.2020 становить 454,27 грн. З 05.05.2017-07.10.2019 - 0,36 дол. США (1500,00*0,01%/365*885 днів), що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10.08.2020 становить 9,95 грн. За таких обставин, сума процентів за користування вкладом всього складає 3452,99 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10.08.2020 складає 95470,33 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке. З позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути 3% річних, які розраховані ним, виходячи із суми вкладу 16500,00 дол. США. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки правовідносини, які склались між сторонами на підставі договору банківського вкладу, є грошовим зобов`язанням, на них поширюється дія частини другої ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності. Враховуючи, що відповідачем не було виконано грошове зобов`язання щодо повернення суми банківського вкладу в розмірі 16500 дол. США, позивач має право на стягнення 3% річних від простроченої суми. За ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на правову природу 3% річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України як особливої міри відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (№ 759/332/15-ц). Враховуючи положення ч.2 ст. 533 ЦК України (якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу), суд при визначенні розміру 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача застосовує офіційний курс Національного банку України (долара до гривні) за станом на день ухвалення судового рішення. Враховуючи, що договір банківського вкладу вважається розірваним з 30.03.2016, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України щодо не виплати основної суми вкладу за договором, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договором банківського вкладу почалось з дати розірвання договору. Крім того, з огляду на те, що позивач просить стягнути 3% річних, виходячи із суми вкладу 16500,00 дол. США за договором банківського вкладу без урахування процентів, які на них нараховуються, та з урахування останніх уточнень позовних вимог просить обраховувати 3% річних по 24.07.2018, суд відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи в межах заявлених особою вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, погоджується з доводами представника відповідача, що позивач не має права на отримання 3% річних до 30.03.2016, оскільки по вказану дату договір банківського вкладу був діючим, позивачем не ставилось питання про його розірвання та повернення суми вкладу. Враховуючи наведене суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 30.03.2016 по 24.07.2018 у сумі 1147,00 дол. США (16500*3%/365*846 днів прострочення), що в гривневому еквіваленті становить 31721,51 грн. (1147,31*27,3486 курс дол. США станом на 10.08.2020). Твердження представника відповідача, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитним договорам, укладеним сторонами, суд відхиляє, оскільки позивачем не ставилось питання про заміну неналежного відповідача на належного відповідно до положень ст. 51 ЦПК України, а таке право надано лише позивачу. З огляду на зазначене, суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження наявними доказами у справі, при цьому з урахуванням помилковості при розрахунку позивачем грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача, позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» він підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 5833,94 грн. (1% від ціни позову).

Outcome: partial