Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачу на праві власності належить земельна ділянка площею 3,03 га. Вказана земельна ділянка з грудня 2003 року перебуває у володінні позивача. У грудні 2003 року матір відповідача - [PERSON] передала цю ділянку позивачу у постійне володіння та користування. [INFO] [PERSON] померла, а ділянка залишилась у володінні позивача. У зв`язку з тім, що після смерті [PERSON] позивач перебував у стані невизначеності з приводу подальшого володіння та користування ділянкою, він був вимушений розшукати спадкоємця [PERSON] - її сина, відповідача по справі - [PERSON] . Після розшуку останнього за власні кошти оформити на нього спадщину після смерті матері та виготовити відповідний державний акт. [PERSON] жодного разу не пред`являв позивачу вимоги про повернення йому ділянки чи її витребування. Таким чином, на сьогоднішній день [PERSON] більше п`ятнадцяті років добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною земельною ділянкою. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Златі Д.С., відповідно до якої він просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належними чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, відповідачу на праві власності належить земельна ділянка площею 3,03 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] Вказана земельна ділянка з грудня 2003 року перебуває у володінні позивача. У грудні 2003 року матір відповідача - [PERSON] передала цю ділянку позивачу у постійне володіння та користування. [INFO] [PERSON] померла, а ділянка залишилась у володінні позивача. У зв`язку з тім, що після смерті [PERSON] позивач перебував у стані невизначеності з приводу подальшого володіння та користування ділянкою, він був вимушений розшукати спадкоємця [PERSON] - її сина, відповідача по справі - [PERSON] . Після розшуку останнього за власні кошти оформити на нього спадщину після смерті матері та виготовити відповідний державний акт. [PERSON] жодного разу не пред`являв позивачу вимоги про повернення йому ділянки чи її витребування. Таким чином, на сьогоднішній день [PERSON] більше п`ятнадцяті років добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною земельною ділянкою, доглядає її, несе витрати по її утриманню. З 2003 року відповідач або інші правонаступники власника жодного разу не витребували у позивача спірне майно, вимог щодо повернення земельної ділянки не висувалося. Відповідно до наявного в матеріалах справи протоку допита особи з її згоди від 01 квітня 2019 року, згідно п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», [PERSON] , [INFO] , показав, що він знає позивача з дитинства, наприкінці 2003 року [PERSON] передала [PERSON] у постійне володіння та користування належну їй земельну ділянку, яка розташована за м. Рені. Через два рокі [PERSON] померла, і [PERSON] вимушений був за власні кошті оформити спадщину на її сина [PERSON] , а потім розробив державний акт на його ім`я. [PERSON] з грудня 2003 року відкрито та безперервно володіє земельною ділянкою, яка спочатку належала [PERSON] , а потім [PERSON] , які не пред`являли жодних вимог про повернення або витребування цієї ділянки з володіння [PERSON] . Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а частина 3 цієї статті передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] правомірне, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим нерухомим майном. А на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зав`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Суд вважає, що всі обставини викладені в позовній заяві знайшли підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved