Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу по розписці в сумі 22129,97 гривень вказуючи на те, що відповідач позичив у нього гроші в сумі 18750 гривень, які зобов'язався повернути до 07 квітня 2012 року. У підтвердження отримання грошей, відповідач написав розписку. У вказаний у розписці строк відповідач кошти не повернув, борг складає з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних 22129,97 гривень. Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав з тих же підстав, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не прибув, хоч був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. Суд за згодою позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно боргової розписки, [PERSON] надає [PERSON] грошову позику в сумі 18750,00 гривень строком до 07 квітня 2012 року (а.с.9). Відповідно ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини, за умовами яких позивач передав грошові кошти, а відповідач зобов'язаний до 07 квітня 2012 року в повному обсязі повернути позику. Проте, взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав. В силу вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З розрахунку заборгованості вбачається, що на час звернення до суду на суму боргу 18750,00 гривень нараховано інфляційну складову та 3% річних , що складає 2081,25 гривень та 1298,72 гривень (а.с.4). Розрахунок заборгованості відповідачем не спростований. Аналізуючи зібрані у справі докази та правові норми, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг в сумі 22129,97 гривень, в тому числі: 2081,25 гривень - інденкс інфляції, 1298,72 гривень - 3% річних . Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 гривень, що підтверджується квитанцією від 30.07.2014 р. (а.с.1).

Outcome: approved