Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2012 року на користь [PERSON] стягнуто з [PERSON] грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки автомобіля у сумі 18 025 грн., а також стягнуто понесені позивачем витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 200 грн. 80 коп., які до теперішнього часу відповідачем не сплачені. Тому позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, а також судовий збір. Позивача надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі не заперечував проти заочного розгляду справи, просив справу розглянути без його участі. У відкрите судове засідання відповідач не з`явився з невідомої суду причини, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2012 року на користь [PERSON] стягнуто з [PERSON] грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки автомобіля у сумі 18 025 грн., а також стягнуто понесені позивачем витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 200 грн. 80 коп., які до теперішнього часу відповідачем не сплачені. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 12.06.2012 року Індустріальним відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення у примусовому порядку з [PERSON] на користь [PERSON] 18 225 грн. 80 коп., що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження № 32988708 від 12.06.2012 року. 07.12.2017 року відповідачеві по справі направлена претензія про стягнення заборгованості, 3 % річних та інфляційних збитків, що підтверджується повідомленням про вручення, квитанцією про направлення рекомендованим відправленням. Однак, до теперішнього часу вказане рішення суду [PERSON] не виконано. Відповідно до розрахунку, зазначені суми складають: - сума боргу з урахуванням індексу інфляції - 40 708,81 грн. (в тому числі 22 483,81 грн. сума інфляції); - 3% річних - 3 030,00 грн., всього - 43 738,81 грн., які відповідач добровільно сплачувати наміру не має. 08.04.2019 року позивачем подано клопотання про збільшення позовних вимог, оскільки позов було подано до суду 13 квітня 2018 року, а сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних зросла. Таким чином, заборгованість за період з 22.05.2012 по 08.04.2019 року становить 28 527,87 грн., яка складається з наступного: суми боргу з урахуванням індексу інфляції - 24 769,87 грн. та - 3% річних - 3 758,00 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved