Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Вказав, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.01.2017 року стягнуто з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. На даний час він знаходиться у скрутному матеріальному становищі, розмір його доходів суттєво зменшився, також він ще сплачує аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з чим прохав суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] з 1/3 частини його доходів до 1/6 частини його доходів, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В подальшому позивач позовні вимоги уточнив, остаточно прохав зменшити розмір аліментів, які стягуються за рішенням суду з нього на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] з 1/3 частини його доходів до 1/4 частини його доходів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 13.04.2021 року провадження по справі відкрито, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про місце та час розгляду справи. Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому вона проти задоволення позову заперечувала. Вказала, що позивач мав перед відповідачем заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 140992,49 грн., яка ним погашена 20.01.2021 року одним платежем, він має у власності декілька транспортних засобів комерційного призначення, останній з яких придбаний в березні 2021 року, в 2020 році зареєстрував право власності на збудований житловий будинок, що свідчить про те, що його матеріальний стан не погіршився, а навпаки поліпшився, він має можливість сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі , визначеному судовим рішенням, а саме 1/3 частину його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того вказала, що будь-яких доказів в підтвердження факту утримання позивачем ще однієї дитини - [PERSON] , не надано. В судове засідання позивач не з`явився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, уточнені позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з підстав викладених у відзиві. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.01.2017 року позбавлено позивача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та стягнуто з нього на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття ( а.с. 7-8 ). Також встановлено, що на виконанні в Полтавському РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Суми ) перебуває виконавче провадження № 34085443 , відкрите на підставі виконавчого листа № 2-338/2006 , виданого Полтавським районним судом Полтавської області 20.02.2006 року про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини його доходів, починаючи з 01.02.2006 року і до досягнення дитиною повноліття ( а.с. 59 ). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 3 ст. 70 ЗУ « Про виконавче провадження » загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З роз`яснень, викладених у пункті 17 вищевказаної Постанови та частини першої статті 182 СК України вбачається, що при визначенні розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального стану батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, незалежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до частини першої статті 81 СК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності будь-яких передбачених статтею 192 СК України обставин, що мають істотне значення та є підставою для зменшення розміру аліментів, визначених рішенням суду. Посилання позивача на те, що на час звернення до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в нього на утриманні знаходилась неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , не є підставою для зменшення розміру аліментів в розумінні статті 192 СК України, оскільки вказані обставини існували на час розгляду цивільної справи про стягнення аліментів та ухвалене рішення суду від 18.01.2017 року позивачем не було оскаржене та набрало законної сили. Також суд враховує наявність у позивача на праві приватної власності 2-ох причепів, 4-ьох автомобілів, на два з яких право власності ним набуте у 2021 році, житлового будинку та земельної ділянки, право власності на які набуте у 2020 році , що також не може свідчити про погіршення його матеріального стану ( а.с. 42-47,207-208 ). Враховуючи вище викладене, суд дійшов до висновку, що розмір аліментів, стягнутих згідно з рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.01.2017 року відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні ще одну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , без підтвердження погіршення його матеріального стану, не буде спрямовано на належне забезпечення сина [PERSON] , [INFO] та суперечитиме його інтересам. Наявність на утриманні позивача ще однієї неповнолітньої дитини від іншого шлюбу не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 761/2235/16-ц, від 03 червня 2020 року по справі № 760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року по справі № 565/2071/19 та від 28.05.2021 року по справі № 715/2073/20. Проаналізувавши зміст норм права та встановлених судом фактів, враховуючи , що позивач працездатний, даних про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] не надав, розмір стягуваних аліментів за судовим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.01.2017 року не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Що стосується заяви представника відповідача про стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved