Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з неї стягнути виплачене страхове відшкодування у розмірі 11\~242,50 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2 270 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.11.2019 о 13 год. 50 хв. в м. Одесі на перехресті вул. Велика Арнаутська та пров. Успенського сталася дорожньо-транспортна пригода, за участі автомобіля Mazda, номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Під час ДТП завдано механічні пошкодження автомобілю Ford, номерний знак [NUMBER] . На момент спричинення шкоди діяв договір добровільного страхування наземного транспорту №06-07.32.18.00027 від 10.12.2018 року, укладеного позивачем щодо автомобіля Ford, номерний знак [NUMBER] . Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2019 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] було закрите, у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. Позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 74\~085 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» за полісом №АМ8701155, який покрив суму збитків у розмірі 51\~742,50 грн. Відповідач має повернути позивачу різницю між сплаченою позивачем сумою шкоди та повернутою ПрАТ «СК «ВУСО», яка становить 22\~342,50 грн. Ухвалою суду від 12.07.2021 року провадження у справі було відкрите, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 25.08.2021 року. У судовому засіданні 25.08.2021 року задоволено заяву відповідача про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначено на 27.10.2021 року. До суду 24.09.2021 року надійшов відзив [PERSON] , відповідно до якого просить і відмовити у задоволенні позову, і закрити провадження у справі. Відзив мотивований тим, що відповідальність за завдану у ДТП шкоду несе винуватиць ДТП, проте вина [PERSON] не доведена, адже справу про адміністративне правопорушення було закрито за закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Доказів на доведення вини відповідача не представлено. У судове засідання 27.10.2021 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Від представника ПрАТ «СК «Перша» Сечко С.В. надійшло 23.10.2021 року клопотання про розгляд справи за його відсутності. Мільченко 26.10.2021 року просив провести судове засідання в режимі відеоконференцій, ухвалою від 27.10.2021 року заяву відповідача залишено без розгляду, у зв`язку з пропуском строку передбаченого ст.212 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.11.2019 року в м. Одесі по вул. Велика Арнаутська, 80 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Mazda 6, під керуванням [PERSON] та автомобіля Ford, під керуванням [PERSON] , про що свідчить схема місця ДТП. Власником автомобіля Ford, номерний знак [NUMBER] є ТОВ «Медікап». Відтак, ТОВ «МЕДІКАП» 10.12.2018 року уклали договір №06-07.32.18.00027 добровільного комплексного страхування наземного транспорту, цивільної відповідальності експлуатанту наземного транспорту, водія та пасажирів від нещасного випадку з ПрАТ «Страхова компанія «ПЕРША». Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Mazda 6 застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО», про що свідчить поліс №АМ008701155. 15.11.2019 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «Перша» з повідомлення про настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспорту, у якому зазначив, що він рухався по вул. Велика Арнаутська в крайньому правому ряду на перехресті пров. Успенський, помітив виїжджаючу з провулку Мазду. Намагаючись піти від зіткнення почав перестройку в середній ряд, але водій [PERSON] добавив газу та вдарив в праву сторону авто. 29.11.2019 року директор ТОВ «Медікап» [PERSON] звернулася до страхової компанія з заявою про сплату страхового відшкодування. Позивач вирішив сплатити ТОВ «МЕДІКАП» суму страхового відшкодування у розмірі 74\~085 грн., про що вбачається з стразового акту №ТР-32-6547 від 09.10.2019 року та платіжного доручення №4958 від 16.12.2019 року. 30.01.2020 року ПрАТ «СК «Перша» звернулося до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації у розмірі 74\~085 грн. З платіжного доручення №5031 від 10.02.2021 року вбачається, що ПрАТ «СК «ВУСО» оплатила ПрАТ «СК «Перша» страхове відшкодування у розмірі 51\~742,50 грн. 21 грудня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси винесено постанову у справі №522/773/20, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП, у зв`язку зі спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності. Так, згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Це означає, що у справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. Пункт 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне порушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода, та чи сталася вона з вини відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В ч. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено судам, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Разом із тим, за положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою. На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним Правил дорожнього руху, наявність причинного зв`язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 зазначеної постанови пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) - це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи те, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2020 у справі №522/773/20 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, у зв`язку зі збігом строків, передбачених ст.38 КУпАП та не вирішено питання про винуватість або не винуватість [PERSON] , то суд приходить до висновку що встановити ступінь вини вказаній дорожньо-транспортній пригоді є неможливим. Відтак, зі схеми місця ДТП вбачається, що зіткнення автомобілів сталося на розділювальній смузі, тобто очевидна винуватість одного з водіїв не вбачається. Твердження водія [PERSON] в заяві про настання страхового випадку не підтверджуються жодними належними доказами. Крім вищевказаного, суду не представлено жодного доказу, щоб підтверджував вину [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді та відповідно завданій шкоді автомобілю ТОВ «Медікап». За таких обставин, суд дійшов переконливого висновку про безпідставність пред`явленого позову, за відсутності такого складу деліктних правовідносин як вина. Стягнення шкоди з [PERSON] є неможливим, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed