Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які заявлені у його позовній заяві. Просив позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнав, суду пояснив, що будь яких порушень трудового законодавства при звільненні позивача з роботи допущено не було, просив в позові відмовити. Вислухавши сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював на підставі наказу № к-6 від 05.10.2016 року до ФОП [PERSON] керуючим магазином з 06.10.2016 року по 18.01.2017 року. 04.01.2017 року [PERSON] подав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням, 18.01.2017 року видано наказ про звільнення [PERSON] з роботи за ст. 38 КЗпП України та в цей же день вказаний наказ визнано недійсним та видано № к-3 від 18.01.2017 року про звільнення [PERSON] з роботи ч. 2 ст. 41 КЗпП України (втрата довіря). Статтею 41 КЗпП України визначено, що крiм пiдстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договiр з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу може бути розiрваний також у випадках: 2) винних дiй працiвника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності цiнностi, якщо цi дiї дають пiдстави для втрати довiр'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу Абзацом 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що звільнення з підстав втрати довір»я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності (зайнятий прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір»я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Отже, як бачимо безпосередній процес обслуговування грошових або товарних цінностей є обовязковим. Таким чином, ключовим моментом у визначенні, чи відноситься працівник до осіб, які можуть бути звільнені на підставі втрати довір'я до них, є поняття безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. 17 та 18.01.2017 року в магазині де працював позивач проводилась інвентаризація і за її результатом виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 43422 грн., однак оригіналу наказу про повну матеріальну відповідальність [PERSON] суду не представлено. 18.01.2017 року позивач не вийшов на роботу, а тому розрахунок із ним та трудова книжка видані із порушенням, яке встановлено актом перевірки ГУ Держпраці у Львівській області. Згідно даного акту [PERSON] надав письмову вимогу від 25.01.2017 року про розрахунок та проханням надіслати трудову книжку, однак всупереч вимогам закону виплата всіх сум при звільненні проведено тільки 17.02.2017 року, а трудова книжка вручена тільки 03.02.2017 року. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, яка полягає в тому, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Стаття 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За наведених вище обставин, суд вважає, що підлягають до часткового задоволення вимоги щодо стягнення на його користь коштів за затримку розрахунку при звільненні та за затримку у видачі трудової книжки. Не підлягають до задоволення вимоги в частині щодо стягнення коштів за перешкоди у працевлаштуванні, оскільки будь яких доказів суду не представлено. Що стосується вимоги в частині стягнення 15000 грн. заподіяної моральної шкоди, то вказана вимога підлягає до часткового задоволення, оскільки сума на якій наполягає позивач є занадто завищеною та не відповідає реально заподіяній шкоді. На підставі наведеного, ст. 41 ч. 2 КЗпП України та

Outcome: partial