Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про відшкодування шкоди в порядку регресу, в якому просив стягнути з [PERSON] завдані збитки в порядку регресу у розмірі 2000 грн., також витрати на правову допомогу та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 серпня 2017 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0884966, згідно умов якого страховик взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу «Daewoo» державний номер [NUMBER] сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.29.03.2018 року о 12.27 год у м.Маріуполі по вул.Грушевського, буд.6 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Opel» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] .Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Opel» державний номер [NUMBER] було завдано механічних ушкоджень з матеріальними збитками.Відповідно до постанови Жовтневого районного суду м.Маіруполя від 26.04.2018 року та постанови від 23.05.2018 року року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст.ст.122-4, 124 КУПАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.Власник автомобілю «Opel» державний номер [NUMBER] звернувся до ПрАТ СК ВУСО з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом № АМ/0884966.ПрАТ СК ВУСО визнало вказану подію страховим випадком та виплатило власнику автомобіля «Opel» страхове відшкодування в розмірі 2000 грн., що підтверджується страховим актом №10580-24 від 05.11.2018 року та платіжним дорученням № 24738 від 05.11.2018 року.З огляду на вищезазначене, у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати завдані збитки в порядку регресу у розмірі сплаченого Страховиком страхового відшкодування.11.07.2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) та фізичною особою-підприємцем « [PERSON] » (новий кредитор) укладено Договір № 11/07/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом № АМ/0884966. Таким чином, до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача вищевказаної суми боргу.На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 2000 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. Ухвалою суду від 14.01.2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 19.03.2021 року постановлено провести заочний розгляд справи. Представник позивача у судове засідання не прибув, просив проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а також зазначив про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, до суду повторно не прибув, відзиву на пред`явлений позов чи будь-яких інших заяв, що стосуються справи, не надав. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини. 04 серпня 2017 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0884966, згідно умов якого страховик взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу «Daewoo» державний номер [NUMBER] . 29.03.2018 року о 12.27 год у м.Маріуполі по вул.Грушевського, буд.6 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Opel» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Жотвневого районного суду м.Маріуполя від 26.04.2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУПАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за фактом того, що він 29.03.2018 року о 12.27 год. керуючи автомобілем «Daewoo» державний номер [NUMBER] під час руху заднім ходом не впевнився у безпечності та здійснив наїзд на автомобіль «Opel» державний номер [NUMBER] внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постанова набрала законної сили 08.05.2018 року Відповідно до постанови Жотвневого районного суду м.Маріуполя від 23.05.2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.122-4 КУПАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за фактом того, що він 29.03.2018 року о 12.27 год. керуючи автомобілем «Daewoo» державний номер [NUMBER] будучи причетний до ДТП залишив місце вчинення. Постанова набарала законної сили 05.06.2018 року. Відповідно ж до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто враховуючи вищевикладене, факт винуватості [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди від 29 березня 2018 року, є встановленим і доказуванню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Крім того відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», від 27.03.1992 року № 6, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до заяви від 06.04.2018 року власник автомобіля «Opel» державний номер [NUMBER] [PERSON] звернувся до ПрАТ СК ВУСО з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом № АМ/0884966. Згідно страхового акту №10580-24 від 05.11.2018 року по полісу № АМ/0884966 ПрАТ СК ВУСО визнало вказану подію страховим випадком та згідно платіжного доручення № 24738 від 05.11.2018 року виплатило [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 2000 грн. Частина 1 статті 1191 ЦК України передбачає, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статею 38 Закону України передбачено, що страховик після виплати стархового відшкодування має право подати регрес ний позов до страхувальника або водія забезпеченного транспортного засобу який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та/або якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Як вбачається з постанови Жотвневого районного суду м.Маріуполя від 23.05.2018 року (справа №263/4083/18) відповідач керуючи автомобілем «Daewoo» державний номер [NUMBER] скоїв зіткнення з автомобілем «Opel» державний номер [NUMBER] , після чого самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Згідно ч.6 ст.261 ЦК України, за регресивним зобов`язанням перебіг позовної давності починається з дня виконання основного зобов`язання . Відповідно до заяви від 06.04.2018 року власник автомобіля «Opel» державний номер [NUMBER] [PERSON] звернувся до ПрАТ СК ВУСО з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом № АМ/0884966. Згідно страхового акту №10580-24 від 05.11.2018 року по полісу № АМ/0884966 ПрАТ СК ВУСО визнало вказану подію страховим випадком та згідно платіжного доручення № 24738 від 05.11.2018 року виплатило [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 2000 грн. Як вбачається з вищенаведеного право регресивної вимоги виникло у ПРАТ СК ВУСО з моменту виплати страхового відшкодування, тобто з 05.11.2018 року. 11.07.2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) та фізичною особою-підприємцем « [PERSON] », (новий кредитор) укладено Договір № 11/07/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом № АМ/0884966. В тому числі новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страховго відшкодування за договором № АМ/0884966. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) та згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вищевикладене, до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача суми боргу, тому позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] завданих збитків в порядку регресу у розмірі 2000 грн.підлягають задоволенню. Крім того, позивач у позовній заяві зазначає вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, у вигляді витрат на правову допомогу. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8.ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року,«Гімайдуліна і інші проти України»(пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші. У рішенні«Лавентс проти Латвії»(пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат на підставі, наданих стороною доказів. На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу до суду надано договір про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року, додаткова угода № 21 від 21.12.2020 року, в якій занчиться : аналіз судової практики, написання позовної заяви та підготовка документів для подання позову до суду, супровід та контроль судової справи; акт здачі-прийняття робіт (прийняття послуг); платіжне доручення № Р24А834538338А60259 від 03.12.2020 року. З огляду на принципи диспозитивності та змагальності суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Він повинен дати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення в клопотанні іншої сторони, а також її доказам стосовно невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям сумірності. Оцінюючи співмірність складності справи, з кількістю проведених судових засідань, суд вбачає необгрунтованою завищену вартість послуг адвоката, тому зменшує суму відшкодування до 1000 грн., яка є співрозмірною з обсягом задоволених позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial