Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, посилаючись на ті обставини, що 18 грудня 2012 року між ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК» та [PERSON] було укладено інвестиційний договір, відповідно до якого позивач, діючи в інтересах та за рахунок ПЗНВІФ «Агрос», зобов»язався забезпечити будівництво будинку, його прийняття в експлуатацію та передати його у власність відповідача, внаслідок порушення відповідачем умов зазначеного договору, позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] штраф у розмірі 117 604,00 грн. та судовий збір у розмірі 1176,04 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у матеріалах справи. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18 грудня 2012 року між ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК» та [PERSON] було укладено інвестиційний договір №4238/010-9-В2, згідно умов якого позивач, діючи в інтересах та за рахунок ПЗНВІФ «Аргос», зобов»язувавася забезпечити будівництво будинку, його прийняття в експлуатацію та після оформлення та реєстрації права власності на Об»єкт, а саме житлову квартиру загальною площею 51,00 кв.м. передати його у власність відповідача. Відповідно до пункту 2.5 розділу 2 Договору визначено, що Об»єкт передається Фондом у власність Інвестора виключно після здійснення Інвестором усіх інвестиційних внесків. Згідно пункту 5.10 розділу 5 Договору передбачено, що Інвестор зобов»язується не проводити без згоди Фонду та/або експлуатуючої організації будь-які будівельні чи монтажні будь-яких робіт на зовнішніх стінах (елементах) будинку, роботи, які можуть призвести до конструктивних змін в об»єкті. Згідно пункту 7.9 розділу 7 Договору у випадку порушення Інвестором пункту 5.10 розділу 5 Договору, сума інвестиційних внесків (вартість об»єкта) збільшується на суму коштів, що є еквівалентом 10 000,00 дол.США за курсом НБУ на дату здійснення порушення умов вказаного підпункту. 27 травня 2014 року було укладено угоду №10/9 між житволо-експлуатуючою організацією та Відповідачем. Згідно умов даної угоди Відповідач прийняв житлову квартиру за комендантським актом та приступив до виконання ремонтних робіт. Актом №10-09/06/14 від 17 червня 2014 року, встановлено факт проведення робіт з влаштування рамного скління балкону квартири [ADDRESS], роботи проводились без погодження з Фондом та експлуатуючої організації. Як зазначає у позовній заяві позивач, на виконання п.7.9 розділу 7 Договору 30.07.2015 року відповідачу було направлено цінним листом із описом вкладення два примірника додаткової угоди до Договору підписані зі сторони Відповідача. Станом на 17.08.2015 року додаткова угода Відповідачем [PERSON] не підписана. Згідно із вимогами ст.509 ЦК України, зобов»язанням є правовідношення, у яких одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію, а кредитом має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов»язків. Відповідно до вимог ст..629 ЦК України, договір є обов»язковим для виконання сторонами. У своїх запереченням відповідач [PERSON] посилається на те, що станом на 09.12.2013 року ним було виконано свої зобов»язання за договором повністю, в строк і належним чином, про що свідчить довідка надана [PERSON] ІФК про повне і належним чином виконане зобов»язання за Договором. (а.с.57) Згідно п.5.2.2 Договору, ІФК зобов»язний передати об»єкт інвестування у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу об»єкта інвестування, що буде укладений сторонами та нотаріально посвідчений. Згідно ч.5 ст.7 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» інвестор маж право володіти, користуватися і розпоряджатися об»єктами та результатами інвестицій. В червні 2014 року на підставі Угоди №1019 від 27.05.2014 року, поміж інших оздоблювальних робіт, [PERSON] зробив стандартне рамне скління балкону без зміни геометричних розмірів існуючого балкону за адресою об»єкта: квартира [ADDRESS]. Скління балкону було сприйнято ІФК як порушення п.5.10 Договору, про що ІФК 17.06.2014 року було складено акт порушення Архітектурно-будівельних норм на підставі якого ІФК висунув вимогу до [PERSON] сплатити штраф 10 000 доларів США та незаконно відмовив [PERSON] в оформленні права власності на об»єкт інвестування. В липні 2014 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м.Києва за захистом своїх порушених ІФК прав. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 28.10.2014 року дії та бездіяльність ІФК відносно передачі права власності [PERSON] було визнано незаконними та зобов»язано ІФК зареєструвати право власності на об»єкт інвестування за законом. 17.09.2014 року для ІФК було виготовлено технічний паспорт на кв.10 бул.21 по вул.Петрицького, за три місяці після виявлення засклення балкону, та складання про це акту. Технічна інвентаризація в технічному паспорті не відобразила висновків комісії про незаконне засклення балкону. 05.10.2015 року між [PERSON] та ІФК у нотаріуса ІФК було укладено договір купівлі-продажу об»єкта інвестування в якому сторони домовились та підписались під умовами між яких в п.4 було зазначено наступне: «Після зарахування суми коштів на поточний рахунок продавця, нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на квартиру сторони не мають одна до одної невиконаних забов»язань та будь-яких претензій, підтвердженням чого є підписаний АКТ передачі-прийому квартири». Після чого, [PERSON] та ІФК було підписано акт прийому-передачі квартири в якому між інших умов в п.4 було зазначено наступне: «Сторони підтверджують, що претензій та зауважень щодо виконання умов Договору одна до одної не мають. Квартира передається згідно умов Договору. Зобов»язання сторін договору виконані повністю та належним чином.» Як встановлено у судовому засіданні, відповідно до п.5.10 укладеного між сторонами Договору не зазначено про заборону засклення балконів. Згідно до норм та вимог п.8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Вимоги ІФК, можна визнати нікчемними, зважаючи на те, що в умовах Договору чітко і ясно не прописано заборону засклення балконів словами «Забороняється засклення балконів», як це зроблено в цьому ж Договорі відносно блоків кондиціонерів. Також в п.5.10 Договору та вимоги ІФК про сплату штрафу 10 000 доларів США за засклення балкону застосовано термін «Конструктивні зміни», загально вживаний термін реконструкція. Стандартне засклення балконів без порушення геометричних меж балкону (виносу чи прибудови) не є реконструкцією і не є переплануванням і не потребує ні узгодження, ні отримання будь-яких дозволів, про що свідчить роз»яснення Державної архітектурно-Будівельної Інспекції України у м.Києві на запит та роз»яснення Міністерства Регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. У поданій заяві від 20.04.2016 року, яку суд вважає обґрунтованою, відповідач [PERSON] посилається на наслідки спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно до вимог ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки, у формі штрафу та пені. Згідно до вимог ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права. Засклення балкону відповідачем встановлено актом №10-09/06/14 від 17 червня 2014 року, відповідно до якого, встановлено факт проведення робіт з влаштування рамного скління балкону квартири, а до суду із позовом позивач звернувся лише 18.08.2015р., тобто після спливу строку позовної давності. Окрім того, суд вважає необґрунтованою заяву відповідача про постановлення у даній справі окремої ухвали, оскільки, враховуючи принцип диспозитивності, суд розглядає справу виключно у межах заявлених позовних вимог. Однак, відповідачем у ході судового розгляду зустрічні позовні вимоги про визнання укладеного з позивачем інвестиційного договору не заявлялись. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та у їх задоволенні необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed