Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, щовін є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування житлового будинку від 05.02.2002 року, у якому крім нього зареєстрований його син [PERSON] , його колишня дружина - відповідачка [PERSON] та його онук [PERSON] , [INFO] . Його син [PERSON] уклав шлюб із відповідачкою [PERSON] [INFO] , [INFO] у них народився син [PERSON] . 10.10.2012 року за його згодою син, онук та невістка [PERSON] були зареєстровані за вищевказаною адресою. Спільне життя у сина та невістки не склалося та на початку 2014 року відповідачка разом із онуком виїхала на постійне проживання до с. Погребище Вінницької області. Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 09.10.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». З 2014 року відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації в належному позивачу будинку. Всі витрати, пов`язані з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів і податків покладені на позивача і зайві грошові витрати є для нього суттєвими. З причин реєстрації в його будинку відповідачки, він не має можливості оформити субсидію, якої він потребує, оскільки він має хворобливий стан здоров`я, багато коштів витрачає на ліки. Таким чином, позивач просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловою площею, а саме будинок [ADDRESS] . 15 лютого 2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 05.02.2002 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.11-12/. В належному позивачу будинку зареєстрований його син [PERSON] , його колишня дружина - відповідачка [PERSON] та його онук [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з будинкової книги на будинок [ADDRESS] /а.с.13-16/. Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 09.10.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] » /а.с.18/. Згідно довідки Кожанської селищної ради народних депутатів №43 від 15.01.2019 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але за місцем реєстрації не проживає з 2014 року /а.с.19/. Відповідно до Акту обстеження умов проживання гр. [PERSON] встановлено, що він має будинок в [ADDRESS] в якому зареєстрований його син - [PERSON] , 1988 року народження, внук [PERSON] , 2012 року народження та невістка - [PERSON] , 1990 року народження. [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з 2014 року так як з чоловіком розлучена /а.с.20/. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона знає позивача та їхню невістку, [PERSON] жила у позивача, а потім поїхала до матері з дитиною. Також, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] знає з моменту одруження з сином позивача, вони розлучилися і протягом 5 років вона за вищевказаною адресою не проживає і не відвідує, наскільки їй відомо речі вона свої забрала, син позивача лише інколи привозить дитину. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідача в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за нею житлового приміщення не зверталася, не надала доказів поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв`язку з обраним нею способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишила будинок [ADDRESS] . Протягом тривалого часу вона не робила спроб самостійно прийти та вселитися до нього, таких вимог у встановленому законом порядку не ставила. Під час своєї відсутності в будинку відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносила. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони [PERSON] порушено не було, відповідач відсутня в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування ним, у зв`язку з чим вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved