Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на житло. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровано місце проживання його сина, відповідача по справі [PERSON] , який з 2016 року фактично в ньому не проживає, змінив місце проживання на інше, проживає за адресою: [ADDRESS] , до цього часу. Оскільки, відповідач вже протягом тривалого часу за місцем реєстрації не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має, і взагалі будинком не цікавиться, як наслідок порушені права позивача як власника житлового будинку і він позбавлений можливості отримати житлову субсидію, а тому, позивачем і подано до суду позов про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явився, проте його представник адвокат Чередніченко О.М. подав до суду письмову заяву, в якій просив судове засідання проводити без їх участі. Позовні вимоги підтримує і просить суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з`явився повторно, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті Прилуцького міськрайонного суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає, за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу жилого будинку від 18 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовою Л.Л., зареєстровано в реєстрі №210, та копії ухвали Прилуцького міськрайонного суду від 07 червня 2017 року про затвердження мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] у цивільній справі №742/1324/17 провадження №2/742/794/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 6-8). Згідно копії Домової книги для реєстрації громадян, які проживають за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , 1997 року народження, [INFO] зареєстрований за вказаною адресою (а.с. 10-11). Згідно Акту про фактичне проживання, не проживання №024/4-09 №1460 вбачається, що у період 15 червня 2021 року комісією у складі представників Комітету самоорганізації населення №4 мікрорайону М`ятно-дослідної станції встановлено, що [PERSON] , 1997 року народження, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 2016 року за місцем реєстрації фактично не проживає (а.с.9). Крім того, згідно письмових пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , сусідів та співмешканки позивача, підтвердили, що [PERSON] не проживає за адресою свого місця реєстрації з 2016 року. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] протягом тривалого часу, а саме, з 2016 року за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не проживає, що об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, поважних причин відсутності за місцем реєстрації судом не встановлено, тому, позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним приміщення підлягають задоволенню, що в свою чергу захистить права позивача, як власника даного житла. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає, оскільки позов задоволено, судові витрати по справі необхідно стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 908 грн..

Outcome: approved