Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про встановлення порядку користування земельною ділянкою на [ADDRESS]. Свій позов мотивує тим, що [PERSON] є власником 2/3 частин житлового будинку [ADDRESS], власником іншої 1/3 частини будинку є [PERSON], між власниками будинку склався певний порядок щодо користування земельною ділянкою, згідно з яким родичі позивача, попередні власники належної йому частини будинку, користувались частиною земельної ділянки зі сторони будинку [ADDRESS] та з тильної сторони будинку, а частиною земельної ділянки зі сторони будинку [ADDRESS] користується відповідач, а до того користувались попередні власники належної відповідачу частини будинку; у позивача та відповідача виник спір про порядок користування земельною ділянкою внаслідок того, що відсутня межа між частинами земельної ділянки, які є в користуванні позивача і відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву з клопотанням слухати справу у його відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задовольнити та у разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. На підставі ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), проти чого представник позивача не заперечив. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування частини житлового будинку від 10 грудня 2004 року (а.с.5), зареєстрованого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 16.12.2004 року, є власником 2/3 частин житлового будинку [ADDRESS]. Власником іншої 1/3 частини будинку є відповідач [PERSON] на підставі договору дарування від 19.07.2001 року, зареєстрованого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 23.07.2001 року. Відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 26.01.1954 р. №89 за будинком закріплена земельна ділянка загальною площею 600,0 кв.м. Як вбачається із Рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.12.2009 року позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою було вирішено, однак Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13.12.2010 року дане рішення скасовано з підстав незалучення судом першої інстанції до справи власника земельної ділянки - Львівської міської ради та встановлення порядку користування земельною ділянкою, більшою за площе, ніж та, що закріплена за будинком. Так, висновком Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №04 від 28.04.2015 р. запропоновано 2 варіанти розподілу земельної ділянки загальною площею 600,0 кв.м. на [ADDRESS] з урахуванням існуючого порядку користування земельною ділянкою: відмінність між 2 варіантами розподілу земельної ділянки полягає в тому, що за 1-им варіантом земельна ділянка під самовільно спорудженим гаражем під літерою Г залишається в користуванні відповідача, за 2-им варіантом земельна ділянка під самовільно спорудженим гаражем під літерою Г залишається в користуванні позивача. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 р. виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст.88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою; це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Як судом встановлено, в минулому співвласники спірного будинку укладали в нотаріальному порядку договори про порядок користування будинком і земельною ділянкою, виходячи із співввідношення 1/3 і 2/3, а саме: 17.05.1957 року - [PERSON] та [PERSON] (а.с.38); 3.12.1959 року - [PERSON] та [PERSON] (а.с.39); 17.11.1965 року - [PERSON] та [PERSON] (а.с.40); при цьому [PERSON] є правонаступником [PERSON], власника 2/3 частин будинковолодіння, а [PERSON] є правонаступником іншої сторони кожного із цих 3 договорів. З моменту укладення цих договорів співвідношення часток співвласників будинку (2/3 і 1/3) не змінювалось, тому при визначенні розміру часток сторін спору на спірну земельну ділянку слід виходити з цього співвідношення часток співвласників будинку (2/3 і 1/3). Із 2-х варіантів розподілу земельної ділянки на [ADDRESS] із запропонованих експертом, суд вважає, що слід обрати 1-й варіант, виходячи із існуючого порядку користування земельною ділянкою, що відповідач користується земельною ділянкою під самовільно спорудженим гаражем під літерою Г, а позивач не претендує на користування цією земельною ділянкою Відповідно до вимог ст.64 Конституції України, конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов до висновку, що уточнений позов слід задоволити. З наведених міркувань та

Outcome: approved