Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на ? частину квартири. Позов мотивовано тим, що 04.06.1983 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Замостянського районного суду м.Вінниці від 18.10.2010 року, шлюб було розірвано. Відповідно до договору міни від 16.10.2008 року [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальною конторою [PERSON] Згідно із договором купівлі-продажу від 14.02.2009 року, [PERSON] продала [PERSON] належну їй квартиру № 41 в будинку № 7, який розташований по вулиці Станіславського в м.Вінниці. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012 року, зазначений правочин було визнано недійсним. 12.05.2009 року [PERSON] продала [PERSON] вищевказану квартиру, яку остання в свою чергу продала відповідно до договору купівлі-продажу від 28.06.2009 року [PERSON] Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012 року було встановлено, що квартира [ADDRESS] являється спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та позивача. Проте належна частина майна у праві спільної сумісної власності подружжя не визначена в ідеальній частині та не виділена в натурі. У звязку з цим, позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та просить визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просив суд їх задовольнити. Представник позивача зазначив, що позивач звертався раніше з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири не дійсним та визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири. В мотивувальній частині рішення апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012 року зазначено, що визнання за [PERSON] права спільної сумісної власності на спірну квартиру не потрібно, оскільки таке право належить йому в силу закону - відповідно до положень ч.1,3 ст. 65 СК України. Про те на разі визнання за позивачем права власності на 1\\2 частину спірної квартири є необхідним, оскільки шлюбні відносини припинені. Право на витребування майна з чужого незаконного володіння у відповідача також визначено в мотивувальній частині рішення апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012 року. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечили, щодо задоволення позову. Представник відповідача посилалась на відсутність у позивача правовстановлюючого документу про його право власності на 1/2 частину квартири, зазначила, що відповідач є добросовісним покупцем. Третя особа [PERSON] до судового засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до договору міни від 16.10.2008 року [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальною конторою [PERSON] (а.с. 10). Згідно із договором купівлі-продажу від 14.02.2009 року, [PERSON] продала [PERSON] належну їй квартиру № 41 в будинку № 7, який розташований по вулиці Станіславського в м.Вінниці (а.с. 14). Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.06.2009 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 16). Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012 року, визнано недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], що був укладений 14.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу в реєстрі за № 331 (а.с. 20-22). Вказаним судовим рішенням також було встановлено, що 14.02.2009 року [PERSON], розпорядилася спільною сумісною власністю квартирою №41 у будинку № 7 по вул. Станіславського у м. Вінниці без згоди [PERSON], уклавши договір купівлі - продажу вказаної квартири з [PERSON], повідомивши при цьому нотаріусу неправдиві відомості про те, що вона у шлюбі не перебуває та спірна квартира є її особистою власністю. При цьому суд зазначив про відсутність нотаріально посвідченої згоди одного з подружжя на укладення договорів відносно цінного майна, не додержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, про те зазначив, що рестетуція як спосіб захисту цивільних прав застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного правочину, який є нікчемний чи який визнано недійсним та майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 УЦК України. При цьому колегія суддів вважала, що не підлягає задоволенню позов у частині визнання за [PERSON] права спільної сумісної власності на спірну квартиру, оскільки таке право належить йому в силу закону Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ст. 60 ч. 1 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ст. 65 ч. 3 СК України). Крім того, відповідно до розяснень, які містяться в п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Також, у п. 29 розяснено, що суди під час розгляду спорів про поновлення права на частку у спільній частковій власності повинні враховувати, що якщо частка у праві спільної часткової власності за відплатним договором придбана в особи, яка не мала права її відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, то особа, яка втратила частку, має право вимагати поновлення права на неї за умови, що ця частка вибула з її володіння не з її волі. Під час розгляду такої вимоги за аналогією закону (частина перша статті 8 ЦК) підлягають застосуванню положення статей 387, 388 ЦК. Згідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012 року [PERSON] було відмовлено в визанні права вланості на 1\\2 частну спірної квартири з вказівкою про те, що таке право належить йому в силу законону та додаткового визначення не потребує , при цьому відповідачем по справі було [PERSON] - колишня дружина позивача, між нею та позивачем існували правові відносини, які регуювалися нормами Сімейного кодексу. В позові, який розглядає суд між позивачем та відмовідачем відсутні правові відносини, які регулюються нормами СК України, тому для належної реалізації права власності, закріпленого в Конституції України, суд вважаєза можливе визнти за позивачем право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] . При цьому при визначенні частки суд керується ст. 63 СК Укрїни, згідно якої дружина та счоловік маютьрівні права на володіння, користування та розпорядження майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними; та ч.1 ст. 357 ЦК україгни, згідно яої счастки у спільній частковій власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом; та зазанчає відсутніст доказів про нявність будь-яких договорів пронерівність часток між [PERSON] та [PERSON] Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012 року встановлено, що [PERSON] не надавав згоди на продаж, належної йому на підставі ст. 65 СК України, - 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Тобто 1/2 частка спірної квартири вибула з володіння власника не з його волі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову. Суд приймає до увпаги ите, що у справі стороною якого була колишня При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір, тому, відповідно до ст. 88 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: approved