Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що у вказаній квартирі, власником якої вона є, зареєстровані попередній власник квартири [PERSON] та його співмешканка, особа якої позивачу невідома. Згоди на проживання у своїй квартирі позивач не надавала, [PERSON] зобов'язався знятися зі соєю співмешканкою з реєстраційного обліку, проте станом на дату звернення до суду свою обіцянку він не виконав. Для з'ясування обставин справи після відкриття провадження у справі судом було витребувано у Відділі місця реєстрації проживання фізичних осіб Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації відомості про осіб, зареєстрованих у спірній квартирі осіб. [PERSON] з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 03.04.2018 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З урахуванням отриманих відомостей позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, та на підставі викладеного просить суд визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача подав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надавали, явку представника не забезпечили. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON], що підтверджується Договором купівлі-продажу від 24.10.2017 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 6-8). Крім того, із вказаного Договору купівлі-продажу квартири вбачається, що попереднім її власником був відповідач [PERSON] та з дати продажу 24.10.2017 року його право власності на квартиру припинилося. [PERSON] з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 03.04.2018 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 27-28). Із пояснень позивача вбачається, що відповідачі не є членами її сім'ї, після продажу квартири добровільно не знялися з реєстрації на спірній житловій площі, згоди на користування квартирою позивач не надавала. Вказаною бездіяльністю відповідачі порушують право позивача як власника квартири на безперешкодне користування своїм майном. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-2931цс16, право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у зв'язку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом. За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки відповідачі з моменту припинення права власності [PERSON] не проживають за власним бажанням у належній позивачу квартирі, у позивача з ними не існує будь-яких зв'язків та стосунків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved