Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним та просить суд стягнути з Відповідача 5 600 грн., що були сплачені ним за договором оренди в якості авансу, а також судові витрати в розмірі 6460,8 грн., які складаються з витрат із сплати судового збору - 865,8 грн. та витрат на оплату правничої допомоги адвоката - 5600,00 грн. В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначив, що в лютому 2020 року між ним та [PERSON] (далі - Відповідач) був укладений в письмовій формі договір оренди жилого приміщення (далі - Договір оренди), відповідно до п.1.1. якого Відповідач (за Договором оренди - Орендодавець) зобов`язалась надати Позивачу (за Договором оренди - Орендар) у тимчасове платне користування жиле приміщення (квартиру) за наступною адресою: [ADDRESS] . Строк оренди за Договором оренди встановлений з 15 травня 2020 року по 30 червня 2020 року. Відповідно до п.2.1. Договору Відповідач зобов`язалася передати зазначене жиле приміщення Позивачу з 15 травня 2020 року. Проте, в порушення взятих на себе зобов`язань Відповідач орендоване житло Позивачу не передала. Як згодом з`ясувалося, Відповідач і не могла передати в оренду зазначене в Договорі оренди житло, оскільки вона не є його власником, а також їй не належать майнові права щодо цього жилого приміщення. На вимогу Позивача надати які-небудь документи, що уповноважують Відповідача на укладання Договору оренди, або свідчать про наявність у Відповідача майнових прав щодо зазначеної в Договорі оренди квартири, Відповідач жодних документів не надала, а лише пояснила, що вона є довіреною особою власника квартири. Оскільки зобов`язання щодо передачі майна у найм Відповідачем не були виконані, Позивач зажадав у неї повернення авансу у сумі 200 доларів США, які відповідно до пункту 3.4. Договору оренди були отримані нею в момент підписання Договору оренди. Спочатку Відповідач погоджувалась передати квартиру у найм пізніше, на інший строк, потім, коли до квартири повернувся її власник із своєю сім`єю і передача квартири у найм стала неможливою, вона пообіцяла повернути Позивачу частину коштів, але станом на сьогоднішній день контактів з Позивачем уникає та отримані від нього кошти повернути відмовляється. 20.10.2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси провадження у справі відкрито. Цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Представника позивача подав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Згідно до п.п. 6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою Відповідача та неповідомлення нею про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням Відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника Позивача, ухвалив слухати справу у відсутність Відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору оренди жилого приміщення Відповідач (за Договором оренди - Орендодавець) зобов`язалась надати Позивачу (за Договором оренди - Орендар) у тимчасове платне користування жиле приміщення (квартиру) за наступною адресою: [ADDRESS] (п.1.1. Договору оренди). Строк оренди за Договором оренди встановлений з 15 травня 2020 року по 30 червня 2020 року. Відповідно до п.2.1. Договору Відповідач зобов`язалася передати зазначене жиле приміщення Позивачу з 15 травня 2020 року. Проте, в порушення взятих на себе зобов`язань Відповідач орендоване житло Позивачу не передала. Після укладання договору оренди Позивач з`ясував, що Відповідач не могла передати в оренду зазначене в Договорі оренди житло, оскільки вона не є його власником, а також їй не належать майнові права щодо цього жилого приміщення. На вимогу Позивача надати які-небудь документи, що уповноважують Відповідача на укладання Договору оренди, або свідчать про наявність у Відповідача майнових прав щодо зазначеної в Договорі оренди квартири, Відповідач жодних документів не надала. Оскільки зобов`язання щодо передачі майна у найм Відповідачем не були виконані, Позивач зажадав у неї повернення авансу у сумі 200 доларів США, які відповідно до пункту 3.4. Договору оренди були отримані нею в момент підписання Договору оренди. Станом на день судового розгляду справи Відповідач отримані від Позивача кошти не повернула, контактів з Позивачем уникає. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті ЦК України передбачено : якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України, якою закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд доходить висновку, що договір оренди жилого приміщення, укладений між [PERSON] та [PERSON] , підлягає визнанню недійсним, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України). Оскільки Відповідач не є власницею квартири, що виступає предметом Договору оренди, а також їй не належать майнові права щодо неї, укладений між сторонами Договір оренди зазнаки не має спрямованості на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 216 ЦК України визначені правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно ч.5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Крім того, Суд вважає необхідне зазначити, що окрім існування підстав для визнання судом Договору оренди недійсним, зазначений договір не може вважатися укладеним, оскільки сторони в належній формі не досягли згоди з усіх його істотних умов. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ч.1 ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Статтею 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Проте, Відповідач не є ані власником орендованої квартири, ані володільцем майнових прав щодо неї. Відповідачем також не надано доказів наявності повноважень на укладання договору оренди. Відповідно до ч.1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. В той же час, розмір орендної плати за Договором оренди не був визначений сторонами. Пункт 3.1. Договору оренди, який має містити відомості щодо розміру щомісячної плати за користування орендованим приміщенням, залишився не заповненим. Таким чином, Договір оренди не може вважатися укладеним, оскільки сторони в належній формі не досягли згоди щодо такої істотної умови договору найму, як розмір плати за користування майном. Статтею 765 ЦК України передбачений обов`язок наймодавця передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму. Якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач відповідно до ст. 766 ЦК України має право за своїм вибором: вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Оскільки, договір оренди в силу положень зазначених норм права підлягає визнанню недійсним, грошові кошти, які були отримані Відповідачем від Позивача за цим договором, підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача. В момент підписання сторонами Договору оренди Відповідач отримала від Позивача двісті доларів США, які в силу ст. 216 мають бути повернуті Позивачу. На момент звернення Позивача до суду із позовом до Відповідача 200 доларів США за офіційним курсом валют, встановлених НБУ, в гривневому еквіваленті становлять 5 600 гривень. Враховуючи, що Позивач надав всі необхідні документи на підтвердження отримання Відповідачем авансу в розмірі 200 доларів США, а Відповідачем не надано доказів виконання зобов`язань за договором оренди, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до змісту вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що за подання даного позову позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 865,8 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи банківською квитанцією від 24.09.2020 року на зазначену суму. Враховуючи те, що позовні вимоги Позивача були задоволені у повному обсязі, то суд стягує з Відповідача судовий збір у повному обсязі у розмірі 865,8 грн. В частині задоволення вимог щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача судових витрат, понесених останнім на оплату правничої допомоги адвоката в розмірі 5600,00 грн., суд відмовляє, оскільки, вважає такі витрати не пропорційними до предметом спору, такими, що не відповідають критерію розумності та співмірності із складністю відповідної роботи адвоката в цій справі, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. На підставі викладеного,

Outcome: partial