Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що у звязку з похилим віком, маючи проблеми зі здоровям та необхідність у сторонньому догляді, він звернувся до своєї дочки [PERSON] з проханням надавати йому таку допомогу. Попередньо обговоривши між собою, погодили з відповідачем питання укладення договору довічного утримання. Відповідач погодилася доглядати його, та надавати житло, харчування, догляд і необхідну допомогу, але за це він повинен був передати їй квартиру, в якій проживає. Будучи юридично не обізнаним, довіряючи на покладаючись на відповідача, 27 червня 2002 року, не надаючи уваги назві договору, між ними було укладено договір дарування квартири. Таким чином, при укладенні даного договору, він вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки його волевиявлення було направлене на укладення саме такого договору. Після укладення договору він продовжує проживати в цій же квартирі, і сплачує комунальні платежі. Відповідач жодного разу з моменту укладення договору, не приходила за ключами, щоб мати доступ до квартири. 14 квітня 2018 року він потрапив до лікарні з інфарктом. Коли виникла необхідність у сплаті коштів за ліки та лікування, звернувся до відповідачки з відповідним проханням оплатити його лікування. На його прохання, відповідач відмовилася надавати йому допомогу та повідомила, що за цим договором вона йому нічого не винна. Після звернення до юриста щодо розяснення укладеного договору, дізнався, що помилявся щодо природи правочину, прав та обовязків сторін за цим договором. \~ Отже, фактичної передачі квартири за умовами договору дарування не відбулося. Тому просить визнати договір дарування квартири, укладеного 27 червня 2002 року, укладеного між ним та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано за № 4336 недійсним та повернути сторони до первісного стану. 02 липня 2018 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. У порядку ст. 178 ЦПК України відзив на позовну заяву не подала. При цьому, направила до суду через засоби електронного звязку пояснення щодо позову, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає, доводи позивача не відповідають дійсності. В подарованій їй квартирі не проживала, оскільки проживає за межами України, де має свою сімю. Періодично направляла кошти на оплату комунальних послуг та на лікування позивача. Коли запропонувала йому найняти людину, яка могла б за ним доглядати, позивач відмовився та повідомив, що хоче повернути житло. Вважає, що дарування квартири позивач здійснив по своїй волі. Просила суд прийняти рішення у її відсутність. Зі згоди позивача, відповідно до\~ст. 280 ЦПК України\~суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07 квітня 1998 року [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. 27 червня 2002 року позивач подарував відповідачу, належну йому на праві приватної власності квартири. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за № 4336. З листа КП «Черкаське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» від 11 січня 2019 року вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у Черкаському обласному обєднаному бюро технічної інвентаризації за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Соснівського районного виконавчого комітету 07 квітня 1998 року. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 січня 2019 року вказана квартира зареєстрована на праві власності за [PERSON] Відповідно до довідки КП «Соснівська СУБ» № 1166 від 10 травня 2018 року у вказаній квартирі зареєстрована одна особа позивач [PERSON], [INFO], особовий рахунок відкрито на його імя. Комунальні послуги сплачує позивач, що підтверджується копіями відповідних квитанцій. В своєму позові позивач зазначає, що в силу свого похилого віку, а також маючи проблеми зі здоровям, потребував стороннього догляду, у звязку з чим звернувся до своєї дочки відповідача по справі з проханням надавати таку допомогу. Також вказує, що перед підписанням самого договору, відповідач погодилася здійснювати догляд, надавати житло, харчування та необхідну допомогу, але за це він повинен був передати відповідачу квартиру. Будучи юридично необізнаним, довіряючи відповідачу підписав договір дарування, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. З пояснень, направлених відповідачем до суду, вбачається, що остання не оспорює факту щодо необхідності надання допомоги своєму батькові. Зокрема, нею було зазначено, що періодично направляла кошти на оплату комунальних послуг та на лікування позивача. А також пропонувала йому найняти людину, яка могла б за ним доглядати, однак позивач відмовився від цього. Тобто, відповідачем частково здійснювалися дії щодо надання допомоги по догляду позивача. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що відповідач [PERSON] не надавала допомогу своєму батькові та жодного разу не зявлялася до нього за місцем проживання. Крім того, відповідач не здійснила жодних дій щодо реєстрації права власності на квартиру згідно укладеного договору дарування відповідно до вимог ст..227 ЦК України (в редакції 1963 року). Отже, фактичної передачі квартири за умовами договору дарування не відбулося. Згідно із ч.3\~ст.203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1\~ст.229 ЦК України). З розяснень,\~які викладені в п.19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~ст.717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За змістом правових позицій Верховного Суду України, що є обов'язковими до застосування, які висловлені у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, у справі № 6-1364цс15 та інших справах, прямо зазначено, що договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За змістом правових позицій Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 зазначено, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. \~Так як під час розгляду справи судом встановлено, що на час укладення договору дарування, позивач вважав, що укладав договір довічного утримання, а тому вказаний договір не відповідає волевиявленню сторін договору. Крім того, позивач продовжує проживати у спірній квартирі після укладення договору, оскільки іншого житла не має. \~\~За таких обставин, договір дарування квартири, укладений 27 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за № 4336 визнається судом недійсним. \~\~\~Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержання полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки суд дійшов до висновку про недійсність договору дарування, то є необхідність у застосуванні наслідків недійсності вказаного договору дарування та повернути сторони у стан, який існував до укладення договору. Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved