Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останньої в його користь борг за договором позики в сумі 126352,80 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що 16.05.2012 року до нього звернулась [PERSON] з проханням позичити кошти в сумі 6000 дол. США, на що він погодився, та цього ж дня передав вказані кошти, а відповідачка надала йому власноручно написану розписку, в якій зазначила про те, що отримала у нього кошти в сумі 6000 дол. США та зобовязується повернути їх до 16.06.2012 року. Після 16.06.2012 року він неодноразово звертався до відповідачки та вимагав повернення позичених коштів. Позивач позовні вимоги підтримав та дав пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві, які просив задоволити. Просить стягнути з відповідача суму боргу, еквіваленту на день постановлення рішення, тобто 158820 грн. Відповідач та її представник [PERSON] подала зустрічний позов про визнання недійсним договору позики (а.с.26-30), клопотання про призначення психофізіологічної експертизи із дослідженням на спеціальному технічному засобі поліграф, яке ухвалою суду було задоволено, однак таку залишено без виконання у звязку з неможливістю проведення такої. Також відповідач подала заперечення на позову заяву з тих підстав, що коштів від [PERSON] фактично не отримувала. У позові просила відмовити. В подальшому на повторні судові виклики не зявилися, не повідомивши причин, хоча повістки їй були направлені своєчасно на останню відому судові адресу, заяв про проведення розгляду справи без її участі не надходило. В заяві від 31.05.2016 року у випадку не зупинення провадження судом у справі, просила зустрічний позов залишити без розгляду. Тому суд залишив зустрічний позов без розгляду, та завершив розгляд справи у її відсутності, визнав не явку неповажною. Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступних міркувань. З розписки вбачається, що 16.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла грошові кошти в сумі 6000 дол. США, взявши на себе обов'язок повернути гроші в строк до 16.06.2012 року. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України). Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. В Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Такої правової позиції дотримується ВССУ, яка зазначена в ухвалі від 18 грудня 2014 року залишеної без змін постановою Верховного Суду України 13 травня 2015 року. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі N 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З урахуванням обмеженої сфери використання іноземної валюти та установленого способу виконання зобовязання (у національній валюті), сума боргу, яка виникла в іноземній валюті та підлягає стягненню з відповідача повинна визначатись за правилом ч.2ст.533 ЦК України, тобто в іноземній валюті, але з виконанням в національній валюті. Аналіз норм ст.99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Позивач визначив еквівалент суми боргу до національної валюти станом на 15.06.2015 року в сумі 126352,80 грн. на день звернення з позовом, станом на день винесення рішення 26,47 грн. за 1 дол. США за курсом Національного банку України, відтак сума боргу станом на день винесення рішення становить 158820 грн. У зв'язку з тим, що відповідач зобов'язання за договором позики не виконала, те, що в процесі судового розгляду відповідачка розпорядилася своїми правами на власний розсуд, належними та допустимим доказами не відстояла позицію щодо неотримання коштів за вказаною розпискою, щодо існування тяжких обставин, які змусили її написати таку розписку, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 6000 дол. США грн., що еквівалентно до курсу національної валюти станом на день винесення рішення в розмірі 158820 грн. підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими та доведеними з боку позивача. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 + 851,46 грн. грн.

Outcome: approved