Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі. В позовній заяві посилався на те, що працював на посаді водія вантажного авто ДАФ Приватної фірми «Наташа». 19 вересня 2014 року звільнений з роботи за пунктом 4 ст.40 КЗпП України (за прогул без поважних причин). Зазначаючи, що порушень трудової дисципліни він не вчиняв, не допускався на роботу охороною підприємства за вказівкою керівництва, а крім того, відповідачем був порушений порядок його звільнення, позивач просив суд поновити його на роботі в ПФ «Наташа», стягнути з відповідача на його користь 2668,40 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу та 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Просили позов задовольнити. Представники відповідача Артюх А.В., Аксюта Б.О. в судовому засіданні проти позову заперечили, вважаючи позовні вимоги безпідставними. В задоволенні позову просили відмовити. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] з 08 жовтня 2012 року працював в Приватній фірмі «Наташа» на посаді водія вантажного авто ДАФ (а.с.10). У зв'язку з нещасним випадком на виробництві, що стався 07 лютого 2014 року, в період з 07 лютого 2014 року по 18 вересня 2014 року включно позивач був відсутній на роботі через тимчасову непрацездатність (а.с.13-16). 18 вересня 2014 року позивачу встановлено третю групу інвалідності у зв'язку з втратою 50% працездатності (а.с.11-12). Відповідно до наказу директора ПФ «Наташа» Артюх А.В. від 13 жовтня 2014 року №13/10-к «Про звільнення з роботи» позивач звільнений з роботи 19 вересня 2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин (а.с.18). Вказаний наказ про звільнення [PERSON] складається лише з розпорядчої частини, і не містить необхідних для вступної частини причин його видання, не містить описання дисциплінарного проступку, за який звільнено позивача. В наказі не вказано в який саме період позивач був відсутній на роботі, чим це підтверджується, не обґрунтовано висновок про відсутність поважних причин неявки позивача на роботу, тощо. Крім того, наведеним наказом позивач звільнений з роботи 19 вересня 2014 року, відповідно з даного числа трудові відносини між ним та відповідачем припинені. Зазначеним в повній мірі спростовуються посилання представників відповідача про прогул [PERSON] з 19 вересня по 13 жовтня 2014 року. Якщо в даний період позивач є звільненим, відповідно, він не може вчинити прогул без поважних причин. Не може бути визнаний судом законним наказ, з якого не вбачається, за який саме дисциплінарний проступок працівник притягується до дисциплінарної відповідальності, коли за яких обставин цей дисциплінарний проступок вчинений, чим це підтверджується. Посилання на п.4 ст.40 КЗпП України та зазначення загальної фрази - «у зв'язку з прогулом без поважних причин», зазначення як підстави видання наказу табелю обліку робочого часу, акту відсутності на робочому місці, акту про відмову від надання пояснень щодо відсутності на роботі не розкриває змісту дій, за які особа притягнута до відповідальності. Крім того, у встановленому законом порядку відповідач не зажадав у позивача пояснень про причини відсутності на роботі. До справи відповідачем надано копію акту від 03 жовтня 2014 року №3/10 про відмову від надання пояснень відносно відсутності [PERSON] на роботі з 19 вересня 2014 року (а.с.68). Посилання на зазначений акт містить і наказ про звільнення позивача. Як вбачається з даного акту, 03 жовтня 2014 року між директором ПФ «Наташа» Артюх А.В. та [PERSON] відбулася телефонна розмова, в ході якої на запитання про наявність у нього нового листка непрацездатності [PERSON] відповів негативно. З приводу невиходу на роботу з 19 вересня і до теперішнього часу пояснив це своїм знанням відсутності для нього роботи (а.с.68). Також в акті вказано: «Наприкінці розмови прозвучало моє прохання надати письмове пояснення причин відсутності на підприємстві, при наявності надати документи, підтверджуючі поважність причин, та прибути по місцю розташування фірми для подальшого оформлення виробничих стосунків та надання звіту видатків за час виконання робіт з 17 січня 2014 року по 07 лютого 2014 року». Згідно акту ця розмова між директором фірми та позивачем відбулася за допомогою голосного зв'язку в присутності водія вантажного авто ДАФ [PERSON] та майстра дільниці обробки каменя [PERSON]. Той факт, що зазначена розмова відбулася, підтверджується також і деталізованим рахунком за телефонні розмови (а.с.83). Але наведене не може бути визнано належною вимогою надати пояснення щодо причин відсутності працівника на робочому місці та вчинення ним дисциплінарного проступку. Як вбачається з показань свідків [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні, в ході зазначеної телефонної розмови Артюх А.В. дійсно питала іншого абонента про наявність у нього нового листка непрацездатності та причин невиходу на роботу, але жоден із свідків не підтвердив той факт, що директор фірми чітко зажадала від позивача письмових пояснень про причини відсутності на роботі. Обидва свідка фактично підтверджували сам факт такої бесіди в довільній формі. Але [PERSON] на прохання суду детально передати зміст розмови повідомив, що зробити це не може, оскільки до розмови він не прислухався, бо це його не стосувалось, а в загальних рисах розмова стосувалась лікарняних [PERSON], директор казала [PERSON], щоб він прийшов для владання їхніх стосунків. Крім того, жоден із свідків не підтвердив факт відмови [PERSON] від надання письмових пояснень. Також необхідно звернути увагу на той факт, що якщо [PERSON], який до цього був знайомий з [PERSON] та міг впізнати його голос, [PERSON] з [PERSON] і на час його допиту в судовому засіданні з позивачем не знайомий, а тому про те, що розмова за телефоном у Артюх А.В. відбувається саме з [PERSON], дізнався від неї ж та від [PERSON] Жодним доказом у справі не підтверджується той факт, що відповідач або його уповноважена особа вимагала у [PERSON] письмових пояснень про причини відсутності після 03 жовтня 2014 року, коли відбулася вказана вище телефонна розмова. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем порушено встановлений законом порядок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, наказ про звільнення [PERSON] без зазначення та обґрунтування в наказі причин звільнення є незаконним, у зв'язку з чим [PERSON] має бути поновлений на роботі. В той же час суд критично оцінює пояснення [PERSON] про те, що він 19, 22 та 23 вересня 2014 року разом зі свідками з'являвся на підприємство, але на роботу не був допущений жінкою-охоронцем. Не є переконливим пояснення позивача про те, що він здогадувався, що виникнуть проблеми, тому на роботу взяв з собою свідків. Більш того, якщо така проблема виникла, жінка-охоронець не допустила позивача на підприємство, позивач про це міг телефоном повідомити директора підприємства або будь-кого із працівників підприємства, чого не зробив. Суперечливими є пояснення позивача чому він не зателефонував директору та не повідомив про недопуск його на роботу, або не з'ясував причини не допуску, якщо така вказівка надійшла від директора. При цьому позивач спочатку пояснював, що не намагався зв'язатися телефоном з директором, згодом почав посилатися на те, що Артюх А.В. не відповідала на його телефонні дзвінки, та чітко не міг пояснити чи телефонував і коли саме директору. Але зазначені пояснення позивача спростовуються деталізованим рахунком за телефонні розмови, з якого вбачається, що в період з 24 вересня по 03 жовтня 2014 року між абонентами [NUMBER], який є телефоном директора ПФ «Наташа» Артюх А.В., та [NUMBER], який є телефоном [PERSON], відбулося як мінімум шість розмов. При цьому працівник, права якого порушені не допуском на роботу, мав як мінімум шість можливостей повідомити про це керівника підприємства, або з'ясувати причини не допуску, чого не зробив. Крім того, як встановлено судом, в період з 19 по 23 вересня 2014 року, коли згідно пояснень позивача він разом зі свідками з'являлись до ПФ «Наташа», працювала [PERSON]. Але ні позивач, ні свідки з його боку - [PERSON], [PERSON] - не впізнали [PERSON] як жінку-охоронця, яка не допустила позивача на роботу. Більш того, ту жінку-охоронця, яка не допустила позивача на роботу, вони описували як жінку стрункої статури молодшого віку, що жодним чином не відповідає вигляду [PERSON], 1960 року народження. На всі намагання суду з'ясувати чи позивач взагалі намагався повідомити директора ПФ «Наташа», якому безпосередньо підпорядковувався по роботі, про те, що охорона його не допускає на роботу, позивач пояснював лише те, що він був освідомлений про те, що у відповідача для нього робота відсутня. Зазначене звучало і в телефонній розмові позивача з директором ПФ «Наташа» 03 жовтня 2014 року, що підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] На підставі наведеного суд приходить до переконання, що позивач, вважаючи, що у відповідача відсутня робота, яку він може виконувати за станом здоров'я, на роботу не з'являвся. А його посилання на те, що жінкою-охоронцем він не був допущений на роботу, є лише способом, застосованим ним для підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, як пояснив суду позивач, після 23 вересня 2014 року на роботу він дійсно не з'являвся. На підставі викладеного суду приходить до висновку про необхідність поновити позивача на роботі, з якої він був звільнений з порушенням встановленого законом порядку. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Встановивши вказані обставини, вимушеним прогулом [PERSON] суд вважає період з 13 жовтня 2014 року (день винесення наказу про звільнення) по день розгляду справи судом, а всього 2 місяці 2 робочі дні. Саме цей період є вимушеним прогулом позивача, не дивлячись на те, що наказом від 13 жовтня 2014 року він був звільнений з 19 вересня 2014 року. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд бере до уваги довідку від 16 грудня 2014 року №2/16, надану відповідачем, згідно якої середній заробіток позивача обрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. При цьому середньоденна заробітна плата позивача обрахована у розмірі 56,98 грн., середньомісячна заробітна плата - 1225,00 грн. Тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума 2563,96 грн. (1225,00 грн. х 2 міс. + 56,98 грн. х 2 р.дн.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки на переконання суду позивач після закінчення періоду непрацездатності з 19 вересня 2014 року на роботу не з'являвся, суд не вбачає підстав для відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди. Поновлення [PERSON] на роботі, яке відбувається у зв'язку з порушенням відповідачем процедури звільнення, а не у зв'язку з відсутністю підстав для його звільнення, на думку суду є само по собі достатнім для відшкодування завданої йому моральної шкоди. Тому позов підлягає до часткового задоволення. У зв'язку з частковим задоволенням позову, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. (задоволено дві вимоги немайнового характеру: 243 грн. 60 коп. х 2).

Outcome: partial