Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно за законом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є рідним сином [PERSON] та [PERSON], які з 24.02.1951 року перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис №201. В період шлюбу 10.10.1952 року [PERSON] було придбано домоволодіння [ADDRESS], та на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 27.03.1956 року №426 розпочато будівництво нового житлового будинку, який був побудований у 1959 році за власні кошти та зусиллями подружжя [PERSON]. [PERSON] помер [INFO] року, актовий запис №1376 від 15.08.1978 року. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], яку фактично прийняла його дружина [PERSON] та син - позивач по справі [PERSON], оскільки на момент смерті спадкодавця проживали та були зареєстровані у спірному домоволодінні [ADDRESS]. Свідоцтва про право власності на спадщину не отримували. Відповідно до акту приймання індивідуального житлового будинку від 12.05.1980 будівництво було завершено у 1959 році. Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11.09.1987 №584/6 «Про оформлення документів на домоволодіння по [ADDRESS]» за результатами розгляду заяви [PERSON], за [PERSON] було визнано право власності на домоволодіння по [ADDRESS], що складається з житлового будинку житловою площею 32,7 кв. м. та господарсько-побутових будівель. 15.12.1987 року відділом комунального господарства Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок та належні до нього споруди по [ADDRESS]. Мати позивача [PERSON] померла [INFO] року, актовий запис №1547 від 04.10.2013 року. Після її смерті відкрилась спадщина на 3/4 частини домоволодіння [ADDRESS], яку фактично прийняв позивач [PERSON], оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживав та був зареєстрований у спірному домоволодінні [ADDRESS] разом зі спадкодавцем. Позивач у грудні 2015 року звернувся до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після матері [PERSON] та батька [PERSON], однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 16.12.2015 року №827/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності за спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] Позивач зазначає, що з набранням чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відсутня можливість зареєструвати право власності за померлою [PERSON] для подальшого оформлення спадкових прав, тому просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння [ADDRESS] після [PERSON], який помер [INFO] року, та [PERSON], яка померла [INFO] року. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив, тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, проти позовних вимог не заперечував, просив розглянути справу у відсутність його представника, про що надав письмову заяву. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24.02.1951 року перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис №201. Від шлюбу мають сина [PERSON], актовий запис про народження №1431. В період шлюбу 10.10.1952 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.1952 року було придбано домоволодіння [ADDRESS], та на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 27.03.1956 року №426 розпочато будівництво нового житлового будинку, який був побудований у 1959 році за власні кошти та зусиллями подружжя [PERSON]. У 1952-1959 роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», який втратив чинність згідно з Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Серед таких документів наявні як нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу так і свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів. За життя [PERSON] право власності за собою не реєстрував, свідоцтво про право власності не отримував, домоволодіння в експлуатацію не вводив. Згідно з артикулом 125 Цивільного Кодексу УРСР 1926 року, майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне чоловіку та дружині на засадах співвласності (арт. арт. 61-65 Цив. Кодексу УРСР) у рівних частках. Таким чином домоволодіння [ADDRESS] вважається спільним майном [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2 частині. [PERSON] помер [INFO] року, актовий запис №13 76 від 15.08.1978 року. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], яку фактично прийняла його дружина [PERSON] та син [PERSON], оскільки на момент смерті спадкодавця проживали та були зареєстровані у даному домоволодінні [ADDRESS] (в порядку ст. 549 ЦК Україна в редакції 1963 року). Відповідно до акту приймання індивідуального житлового будинку від 12.05.1980 рокубудівництво було завершено у 1959 році. Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11.09.1987 №584/6 «Про оформлення документів на домоволодіння по [ADDRESS]» за результатами розгляду заяви [PERSON], за [PERSON] було визнано право власності на домоволодіння по [ADDRESS], що складається з житлового будинку житловою площею 32,7 кв. м. та господарсько-побутових будівель. 15.12.1987 року відділом комунального господарства Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок та належні до нього споруди по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 22 КпШС України, що діяла на час введення в експлуатацію будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Після смерті [PERSON] ні дружина [PERSON], ані син - позивач по справі [PERSON] не оформляли правовстановлюючі документи на домоволодіння, свідоцтва про право на спадщину - на 1/2 частину не отримували. [PERSON] померла [INFO] року, актовий запис №1547 від 04.10.2013 року. Після її смерті відкрилась спадщина на 3/4 частини домоволодіння [ADDRESS] (1/2 частина як за подружжям у спільному майні, 1/4 - в порядку спадкування), яку фактично прийняв позивач [PERSON], оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживав та був зареєстрованим у спірному домоволодінні [ADDRESS] разом зі спадкодавцем. Позивач у грудні 2015 року звернувся до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після матері [PERSON], однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 16.12.2015 року № 827/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність зареєстрованого права власності за спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] на спірне домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно з ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. До першої черги права на спадкування за законом згідно з ст. 1261 ЦК України, мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батька [PERSON] (на 1/4 частину) та матері [PERSON] (на 3/4 частини), належним чином прийняв спадщину, постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позасудовому порядку вирішити спір неможливо, тому суд вважає визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS], що складається з: житлового будинку літ. А-1 житловою площею 32,7 кв.м., загальною площею 51,8 кв.м., сараїв літ. Б, В, Г, споруд №1-2, І (огорожа, мостіння) в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер [INFO] року, та [PERSON], яка померла [INFO] року. Витрати по справі суд вважає віднести на рахунок сторони, що їх понесла.

Outcome: approved