Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] в якому посилався на наступні обставини. 31.10.2011 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики № 8/2011, за умовами якого [PERSON] надав їй позику в сумі 10 000 гривень. Пунктом 4.1 Договору визначено, що строком повернення позики є 31.10.2012 року. Відповідно до п. 4.2 Договору позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати відсотки у розмірі 9% від суми позики. Умовами договору передбачено, що у випадку неповернення позики в повному розмірі або у встановлений строк, позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 20 000 грн. (п. 6.1 Договору). У випадку несплати або неповної оплати Позичальником відсотків або суми позики у встановлені строки, він зобов'язаний сплатити Позикодавцю пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний день прострочення (п. 6.2 Договору). Отримання позики підтверджується розпискою від 31.10.2011 р. Крім того, 31.10.2011 року для забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним договором між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №ДП8/2011, згідно якого [PERSON] зобов'язалась у разі невиконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики, відповідати перед позикодавцем солідарно за вказаним договором. Враховуючи те, що відповідачі взяті на себе зобов'язання за договором позики та договором поруки належним чином не виконали, позивач просив стягнути з них солідарно на свою користь: заборгованість з позики у сумі 8133,07 грн.; відсотки за користування позикою -7319,80 грн.; штраф - 20 000 грн.; пеню - 2521,25 грн.; витрати зі сплати судового збору - 379,75 грн. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що у зв'язку з укладанням шлюбу вона змінила прізвище на «[PERSON]». Проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на тяжке матеріальне становище, а також на необґрунтовано великий розмір штрафних санкцій. Разом з тим, визнала, що отримала позику в сумі 10000 грн. та частково сплатила її у розмірі, що відповідає розрахунку, наданому позивачем. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову також заперечувала посилаючись на тяжке матеріальне становище, а також на необґрунтовано великий розмір штрафних санкцій. Суд, дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 31.10.2011 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики № 8/2011, за умовами якого [PERSON] надав [PERSON] позику в сумі 10 000 гривень. Пунктом 4.1 Договору визначено, що строком повернення позики є 31.10.2012 року. Отримання коштів підтверджується розпискою від 31.10.2011 р. (а.с. 8) Судом встановлено, що відповідач [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується поясненнями сторін та паспортом відповідача. Тотожність особи також підтверджується карткою платника податків від 05.03.2013 р. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором або законом. У судовому засіданні встановлено, що позивач належним чином виконував свої обов'язки з надання позики, а відповідач отримала кошти, але належним чином не виконала свої обов'язки за договором. Судом встановлено, що між сторонами виникло грошове зобов'язання. Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість за позикою складає 8133,07 грн. Відповідачами у судовому засіданні визнана ця сума. Таким чином, позовна вимога про стягнення з позичальника несплаченої частини позики в сумі 8133,07 грн. підлягає задоволенню. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до п. 4.2 вищезазначеного Договору позики, позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати відсотки у розмірі 9% від суми позики. Позивачем надано розрахунок, згідно якого заборгованість за відсотками складає 7319,80 грн. Відповідачами не надано будь-яких доказів, які б підтвердили сплату цієї суми. Отже, позовна вимога про стягнення з позичальника відсотків за договором позики в сумі 7319,80 грн. ґрунтується на умовах договору, відповідає нормі закону та підлягає задоволенню. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Умовами договору позики від 31.10.2011 р. передбачено, що у випадку несплати або неповної оплати Позичальником відсотків або суми позики у встановлені строки, він зобов'язаний сплатити Позичальнику пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний день прострочення (п. 6.2 Договору). Позивачем надано розрахунок, згідно якого пеня за порушення договору позики складає 2521,25 грн. Проти підстав та розміру пені відповідачами будь-яких заперечень не заявлено. Суд прийшов до висновку, що позовна вимога про стягнення з позичальника пені за договором позики ґрунтується на умовах договору, відповідає нормі закону та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення штрафу в сумі 20000 грн., суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Зазначення у договорі штрафу в твердій сумі не відповідає змісту норми закону. Крім того, п. 6.1 Договору передбачено наступне: «У випадку не повернення позики в повному обсязі або не повернення позики у строк, Позичальник повинен сплатити Позичальнику штраф у розмірі 20000 грн. 00 коп. /двадцять тисяч гривень 00 копійок/, але не менше двократної суми позики, згідно п. 2.1 цього Договору.» Оскільки «Позичальником» за Договором є відповідач [PERSON], а позивач [PERSON] є «Позикодавцем», то умова п. 6.1. Договору щодо сплати Позичальником коштів Позичальнику не створює для нього обов'язку сплатити дану суму на користь Позикодавця. Суд також зазначає, що одночасне стягнення штрафу та пені за порушення строку повернення позики суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки є подвійною відповідальністю за одне й те саме порушення зобов'язання. Позовні вимоги, заявлені до відповідача [PERSON], суд також вважає такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Стаття 554 ЦК України, передбачає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами укладено договір поруки №ДП8/2011 від 31.10.2011 р. (а.с. 7), згідно якого [PERSON] зобов'язалась нести солідарну відповідальність з боржником ([PERSON]) перед кредитором ([PERSON]) за виконання зобов'язань за договором позики №8/2011 від 31.10.2011р. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Розділом 3 договору поруки від 31.10.2011 р. визначено «терміни поручительства». Згідно п. 3.1 цього ж договору, Поручитель відповідає за виконання зобов'язань за договором з моменту його підписання до виконання зобов'язань Боржником. Статтею 251 ЦК України визначені поняття строку та терміну, які мають різне значення. Зокрема, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. У зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що Договором поруки №ДП8/2011 від 31.10.2011 р. строк дії поруки не визначено. Таким чином, підлягає застосуванню норма ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пунктом 4.1. Договору позики №8/2011 від 31.10.2011 р. визначено кінцевий строк виконання зобов'язання - 31.10.2012 р. Виходячи з цього, строк пред'явлення вимоги до поручителя сплинув 30.04.2013 р. Позивачем не надано доказів пред'явлення вимог до поручителя у встановлений строк. Згідно відмітки канцелярії суду, позов подано 21.02.2014 р. - тобто за мажами встановленого строку. Таким чином, вимоги позивача до відповідача [PERSON] не підлягають задоволенню у зв'язку з припиненням поруки. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 379,75 грн., які були понесені позивачем і підтверджені квитанцією, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно сумі задоволених позовних вимог, що складає 179 грн. 75 коп.

Outcome: partial