Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди заподіяної працівником роботодавцю. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 10 жовтня 2013 року по 16 липня 2018 року [PERSON] перебував з ТОВ «Хімагромаркетинг» у трудових відносинах на посаді торгового агента Дніпропетровської області департаменту продаж. Під час виконання своїх прямих обов`язків відповідач прийняв під звіт товар переданий йому позивачем для подальшої реалізації на загальну суму 161300 грн. Однак коштів за вказаний товар на рахунки позивача так і не надходило та отриманий товар позивачу відповідачем не повертався. Відповідно до договору по повну матеріальну відповідальність відповідач зобов`язався у повному обсязі виконувати всі встановлені правила щодо прийому, збереження та видачі товарно-матеріальних цінностей та коштів, а також дотримуватись порядку та строків подання звітності. Оскільки відповідачем заподіяно шкоду позивачу, вони вимушені звернутись до суду із захистом своїх прав та стягнення з відповідача 161300 грн. в рахунок відшкодування вартості отриманого товару під звіт. Позивач, відповідач в судове засіданні не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили (а.с. 67, 68). Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу № 169-К від 10\~жовтня 2013 року директора ТОВ «Хімагромаркетинг», [PERSON] прийнято на посаду агента торгівельного (Дніпропетровської обл.) департаменту продаж з 10 жовтня 2013 року (а.с.\~19). Відповідно до наказу №130/1-К від 16 липня 2018 року директора ТОВ «Хімагромаркетинг», [PERSON] старшого агента торгівельного звільнено 16 липня 2018 року за систематичне невиконання ним без поважних причин службових обов`язків покладених на нього трудовим договором і посадовою інструкцією, за п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 18). З п. 1 договору про повну матеріальну відповідальність від 10 жовтня 2013 року укладеного між ТОВ «Хімагромаркетинг» та [PERSON] (далі договір) вбачається, що відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілості всіх переданих йому під звіт роботодавцем в установленому порядку товарно-матеріальних цінностей й коштів, що будуть передаватись йому під звіт роботодавцем протягом усього строку дії договору (а.с. 13). Відповідно до п.п. 2, 4 договору, працівник зобов`язується у встановленому порядку, згідно із затвердженими формами подавати звітність про рух товарно-матеріальних цінностей і коштів переданих йому під звіт роботодавцем. Розмір заподіяної шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) товарно-матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. у разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсування товарно-матеріальних цінностей, розмір шкоди визначається за цінами, що діють у місцевості, де вчинено розкрадання, виявлено недостачу, мало місце умисне знищення або умисне зіпсування. Згідно п.п. 8, 9 договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і дія цього договору поширюється на весь час роботи працівника за трудовим договором. Відповідно до акту приймання передачі товару №АП-04-0001 від 05\~квітня 2018 року відповідач прийняв у позивача товар згідно з п. 1.1: насіння соняшника Бамбо 01.09.17 вартістю 2645 грн., насіння соняшника Тамара 01.09.17 вартістю 3174 грн. Отримувач приймає товар, згідно переліку в п. 1.1 передані йому товародавцем для подальшої передачі покупцям товародавця, згідно укладених між ними договорів (а.с. 15). Згідно акту приймання передачі товару №АП-19-0087 від 29\~квітня 2016 року відповідач прийняв у позивача товар згідно з п. 1.1: Підмарин флакон 1 л 22.09.15 в кількості 450 л, вартістю 155481 грн. 30 коп. Отримувач приймає товар, згідно переліку в п. 1.1 передані йому товародавцем для подальшої передачі покупцям товародавця, згідно укладених між ними договорів (а.с. 16). Згідно ст. 130 КЗпП - працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Як вбачається зі ст. 131 КЗпП - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Статтею 134 КЗпП передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 1351 КЗпП передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 1353 КЗпП - розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Статтею 137 КЗпП передбачено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Відповідно до ст. 138 КЗпП - для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Як вбачається з досліджених судом доказів, позивач надав суду лише докази передачі своєму працівнику товарно-матеріальних цінностей, при цьому будь-яких доказів щодо забезпечення умов повного збереження, а також того, що заподіяння шкоди відбулось саме винними протиправними діями чи бездіяльністю відповідача суду не надано. Також суду не надано доказів розміру заподіяної шкоди позивачу, а саме даних бухгалтерського обліку, балансової вартості матеріальних цінностей. Надані суду акти приймання передачі товару такими доказами не є. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено пред`явлені позовні вимоги і тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 130, 131, 134, 1351, 1353, 137, 138 КЗпП,

Outcome: dismissed