Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05 серпня 1994 року, посвідченого секретарем Березинської селищної ради Тарутинського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за №98. Свої вимоги мотивує тим, що 05 серпня 1994 року він придбав 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , про що було складено договір купівлі-продажу, який посвідчений секретарем Березинської селищної ради Тарутинського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №98. Після укладення зазначеного договору купівлі-продажу відбулося повне його виконання з обох сторін. 18 серпня 1994 року Тарутинським районним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №8 за реєстровим №18 було зареєстровано право власності за позивачем на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Однак, зазначений договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально. На теперішній час посвідчити його нотаріально неможливо, що підтверджується довідкою Березинської селищної ради Тарутинського району Одеської області. Вказані обставини позбавляють позивача можливості користуватись та розпоряджатися належним йому майном, що стало підставою для звернення до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, на розгляд суду від представника позивача надійшла заява з проханням розглянути справу у їх відсутність, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. На адресу суду від представника відповідача надійшла заява, в якій він зазначив, що з позовними вимогами позивача згоден та просить розглянути справу без його участі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом достовірно встановлено, що 05 серпня 1994 між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності виданої Березинською селищною радою Тарутинського району Одеської області з однієї сторони та [PERSON] з іншою сторони укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продає, а [PERSON] купує належний селищній раді 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] (а.с.10-11). Договір купівлі-продажу від 05 серпня 1994 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений секретарем Березинської селищної ради Тарутинського району Одеської області Небога Парасковією Іванівною та зареєстрований в реєстрі за №98 . З довідки КП «Тарутинське районне бюро технічної інвентаризації» Тарутинської районної ради Одеської області №58 від 11 лютого 2020 року вбачається, що 18 серпня 1994 року в реєстровій книзі №8 за реєстровим №18, 27 квітня 2004 року в реєстровій книзі №2 за реєстровим №242 та в електронному реєстрі прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 4534203 зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці за кожним (а.с.17). Згідно довідки Березинської селищної ради Тарутинського району Одеської області №465/02-07 від 19 березня 2020 року, на теперішній час посвідчити нотаріально договір купівлі-продажу укладений 05 серпня 1994 року між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності виданої Березинською селищною радою Тарутинського району Одеської області з однієї сторони та [PERSON] та посвідчений секретарем Березинської селищної ради Тарутинського району Одеської області Небога Парасковією Іванівною, та зареєстрований в реєстрі за №98 на теперішній час неможливо. Тож, судом встановлено, що реєстрація договору купівлі-продажу в селищній раді була обрана сторонами угоди, оскільки такий спосіб оформлення відповідав як нормам чинного на той час законодавства, так і існуючій практиці укладення договорів відчуження нерухомого майна, що підтверджується реєстрацією БТІ за позивачем права власності на житловий будинок на підставі такого договору. Правочин обома сторонами повністю виконаний, оскільки позивач придбав вказаний вище житловий будинок у свою власність у відповідача, виконавши взяті на себе зобов`язання за договором купівлі - продажу, а відповідач виконав зобов`язання по передачі будинку позивачу. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу будинку, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1994 році. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 р. положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 р., положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тож, розглядаючи вимогу позивача про визнання договору купівлі-продажу від 05 серпня 1994 року дійсним, суд користується нормами Цивільного Кодексу /в редакції 1963 року/, оскільки вони діяли на момент укладення договору, тобто до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України /в редакції 2003 року/. Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР (1963 р.), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору стаття 48 цього Кодексу. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (1963 р.) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на зазначені обставини суд вважає, що позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення вищевказаного договору купівлі-продажу будинку, його виконання та обставини, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. При таких обставинах позовні вимоги позивача правомірні, основані на нормах ч. 2 ст.47 ЦК УРСР (1963 р.), що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі-продажу і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved