Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третьої особи органу опіки та піклування Лозівської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач по справі має неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Мати дитини позбавлена батьківських прав на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19.05.2011 року. Відповідач згідно вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14.07.2010 року був засуджений до позбавлення волі на строк 8 років. На час відбування відповідачем покарання неповнолітньому [PERSON] був наданий статус дитини, позбавленої батьківського піклування. 29 липня 2016 року відповідач був звільнений з місць позбавлення волі, але після звільнення до служби з заявою про повернення дитини не звернувся. На даний час дитина проживає разом з бабусею [PERSON], яка і в подальшому бажає залишити онука у себе. Відповідач вихованням сина не займається, не турбується про його духовний та фізичний розвиток, не відвідує його, матеріальної допомоги на його утримання не надає, надав письмову згоду щодо позбавлення його батьківських прав відносно дитини, тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON]. Представник позивача служби у справах дітей Лозівської районної державної адміністрації Харківської області, як органу опіки та піклування в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за відсутності представника, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав суду свою заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує, правові наслідки позбавлення його батьківських прав йому відомі. Аліменти на утримання дитини з нього стягуються згідно рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.11.2012 року. Представник третьої особи органу опіки та піклування Лозівської міської ради Харківської області в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В постанові № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі [PERSON] знаходився в фактично шлюбних відносинах з [PERSON]. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим Новоіванівською сільською радою Лозівського району Харківської області 18 листопада 2002 року. Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 квітня 2006 року відповідач [PERSON] був визнаний винним в скоєнні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком 6 років. Крім цього 14 липня 2010 року відповідач [PERSON] був засуджений Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 393 та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком 8 років. Матір дитини [PERSON] відповідно до рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19.05.2011 року позбавлена батьківських прав відносно [PERSON] та призначено його опікуном [PERSON]. На час відбування батьком покарання малолітньому [PERSON] розпорядженням Лозівської районної державної адміністрації Харківської області від 12.05.2011 року № 162 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. 17 листопада 2011 року з відповідача по справі [PERSON] були стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] у розмірі 275 гривень з індексацією відповідно до закону, щомісячно. 29 липня 2016 року відповідач [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі та прибув за місцем реєстрації, до служби у справах дітей з питання повернення йому сина на виховання не звертався. На даний час відповідач [PERSON] з сином не спілкується, участі у його вихованні не бере, матеріальної допомоги на його утримання не надає, його життям та здоров'ям не цікавиться. В теперішній час неповнолітній [PERSON] знаходиться на утриманні [PERSON]. Вказане, свідчить, що [PERSON] фактично позбавлений батьківського піклування. Відповідач по справі не працює, з сином не спілкується на протязі тривалого часу, матеріально його не забезпечує. Син мешкає за адресою: [ADDRESS] зі своєю бабусею [PERSON], [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] може піклуватися про свого онука, оскільки вона має постійне місце проживання - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], обізнана щодо стану здоров'я дитини та має бажання виховувати онука. Відповідач [PERSON] життям сина не цікавиться, не турбується про його духовний та фізичний розвиток, його навчанням та підготовкою до самостійного життя, матеріально його не утримує, тобто відсторонився від виховання дитини. В теперішній час не працює та не бажає виховувати свого неповнолітнього сина. Згідно висновку служби у справах дітей Лозівської районної державної адміністрації Харківської області, як органу опіки та піклування № 12-40/241 від 20.03.2017 року є доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина, оскільки він не забезпечує належне його утримання та виховання, самостійно відсторонився від виконання своїх батьківських обов'язків щодо неповнолітньої дитини. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В зв'язку з вищевикладеним, суд вважає необхідним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача по справі судовий збір у розмірі 640 гривень на користь держави, оскільки позивач відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Outcome: approved