Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання кредитного договору незаконним, визнання права на моральну та матеріальну компенсацію. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з листа начальника МУМВС України в Донецькій області Донецького міського управління Седнева Ю.В. №41/7 К-187, від 10.04.2013 року, відомо про порушення провадження від 01.04.2013 року №12013050820001187 за ст. 190 КК України у СВ Калінінського РО Донецького ГУ ГУМВД України в Донецькій області. Також вказав, що предмет застави кредиту є автомобіль Шевролет модель Лачеті, але у акті відбору автомобілю №2405 за підписом зам. генерального директора Сергієвої, значиться автомобіль Шевролет моделі Авео за ціною 73 700 гривень. Марка автомобіля та сума кредитної позики не відповідає кредитному договору. За тим самим №2405 підписаним Сергієвої існує інший акт де предмет кредитування авто Лачеті за ціною 84 460 гривень. Акт прийому передачі автомобіля, та технічний паспорт автомобіля мають суттєві не відповідні дійсності ознаки. Банківська установа займалася кредитуванням у іноземній валюті, не маючи ліцензійного дозволу. Кредитний договір укладався на незаконних документах за межами його свідомості. Просив суд визнати кредитний договір №9/25ДС/0457/2007 - Аклн від 24 жовтня 2007 року незаконним, з ознаками ст. 190 КК України, та визнати право на моральну та матеріальну компенсацію. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні обставинам викладеним у позовній заяві. Просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Ємельяненко І.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає, кредитний договір, який був укладений між позивачем та банком законним. Згідно положень кредитного договору, кредитні кошти надавались позивачу на придбання транспортного засобу. ПАТ «Кредитпромбанк» виконав усі вимоги укладеного з позивачем кредитного договору належним чином. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так судовому засіданні встановлено, що 24 жовтня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Кредитпромбанк» був укладений кредитний договір №9/25ДС/0457/2007- Аклн, предметом якого було надання кредитних коштів на придбання транспортного засобу Шевролет Лачеті. Вказаний автомобіль одночасно із підписанням кредитного договору, був переданий у заставу за договором застави 9/25ДС/0457/301/2007 - Аклн від 24 жовтня 2007 року. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав кошти в іноземній валюті на купівлю автомобілю (а.с.29). На момент укладення кредитного договору не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іншій валюті, в гривні. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами та іншими платежами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також, при укладанні кредитного договору між позивачем [PERSON] та банком були досягнуті усі істотні умови, а саме мета, сума, строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; сторони кредитного договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Укладаючи та підписуючи кредитний договір позивач [PERSON] усвідомлював, які правові наслідки можуть наступити у разі порушення кредитного договору, які ризики він приймає на себе як сторона договору. У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що ствердження позивача щодо вчинення правочину поза його свідомістю не підтверджується жодним фактом або матеріалами справи. Окрім того, позивач обрав невірний спосіб захисту, цивільних прав та інтересів, оскільки стаття 16 ЦК України не передбачає такого способу захисту як визнання правочину незаконним. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вказані норми, а також вищевказані обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі ст. 526 ЦК України,

Outcome: dismissed