Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про визнання договору кредиту не дійсним, посилаючись на те, що під час останнього, відповідачем було зроблене публічне оголошення про можливість позичальникам укласти договір реструктуризації заборгованості. В свою чергу, позивач звернувся до відповідача із заявою, у який просив укласти договір реструктуризації кредитної заборгованості за укладеним ним договором, яка відповідачем була залишена поза увагою. Позивачем було повторно направлено дві заяви з вимогами про укладення договору реструктуризації боргу та у зв'язку з цим внесення змін в основний договір кредиту, які також залилися без відповіді з боку відповідача. Крім того, позивач під час дії договору кредиту звертався із заявою про надання інформації щодо умов кредитування та сукупну вартість кредиту, відповідь на яку відповідачем також не надано. Таким чином, позивач вважає, що права останнього, як споживача були порушені відповідачем, оскільки останній не надав відповіді на звернення, не уклав договір про реструктуризацію заборгованості, пропозиція щодо укладення якого була зроблена публічно та не вніс відповідні змін до умов основного договору кредиту, що свідчить про нечесну підприємницьку практику що ввело споживача в оману, чим спричинив позивачу збитки, у зв'язку з чим договір кредиту підлягає визнанню не дійсним з моменту укладення. В судовому засіданні представник позивача позов з урахування змін /а.с. 127-136/ підтримав із зазначених в останньому підстав. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні останніх, посилаючись на те, що з банківської установи права позивача не були порушені при укладенні договору кредиту, а внесення змін до основного зобов'язання, зокрема шляхом укладення договору реструктуризації боргу є правом сторони, зокрема банку, а не обов'язком і не бажання використовувати таке право в тому чи іншому випадку, не свідчить про нечесну підприємницьку практику. Крім того, представник відповідач зазначила про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності для звернення до суду із даними вимогами, у зв'язку із чим, надала заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності /а.с. 149/. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 07.12.2006 року сторони уклали договір кредиту № 389 /25/12-Ж /а.с. 11-15/. У червні 2015 року на офіційному сайті ПАТ «Укрсоцбанк» була опублікована програма реструктуризації валютних кредитів за опцією 50/50, банк пропонував валютним позичальникам із загальною заборгованістю до 150 тисяч умовних одиниць в валюті кредиту (доларів США/швейцарських франків/Євро) скористатися реструктуризацією за умовами 50/50 при внесенні певної суми погашення заборгованості, банк списує з позичальника на таку ж суму в якості бонусу /а.с. 18-21/. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що після опублікування вказаного оголошення у мережі Інтернет,з боку останнього мали місце неодноразові звернення до відповідач про бажання укласти договір реструктуризації за вище вказаною програмою, які залишилися поза увагою, що є нечесною підприємницькою практикою та ввело позивача в оману. Разом з тим, судовим рішенням від 22.04.2016 року, яке набрало законної сили було встановлено обставини звернення позивача із вище вказаними заявами до відповідача із вимогами, про укладення договору реструктуризації боргового зобов'язання за вище вказаним договором кредиту та не надання відповідей відповідачем на такі звернення і як наслідок не укладення договору реструктуризації. Проте, судом у вказаному рішенні, яким було відмовлено позивачу у задоволенні вимог про визнання дій банку щодо ненадання відповіді на заяви позивача про вимогу укласти договір реструктуризації, а також зобов'язати банк укласти з позивачем такий договір встановлено, що реструктуризація заборгованості є правом банку, а не його обов'язком і передбачає відповідну зміну умов договору, шляхом укладення відповідних угод між сторонами за їх спільною згодою або за рішенням суду при наявності підстав /а.с. 69-72/. Таким чином встановлено, що не укладення сторонами угоди про реструктуризацію заборгованості позивача, виключає можливість спричинення останньому збитків, оскільки банк фактично відмовився від укладення такої угоди та внесення змін до кредитного договору, оскільки мав на це право передбачене законом, яким скористався. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Що стосується спричинених збитків ненаданням відповіді на звернення позивача у передбачений законом строк із вимогами про укладення договору реструктуризації, позивач не надав доказів на підтвердження таких вимог, так само як і не оскаржував окремо такі дії, зокрема відновлення його порушених прав передбачених Законом України «Про звернення громадян». Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування. Відповідно до 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р. щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.96 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до п. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Враховуючи наведене, вбачається, що доводи позивача про введення останнього в оману, шляхом ведення нечесної підприємницької практики є неспроможними, оскільки договір реструктуризації сторонами укладений не був. В свою чергу, слушними могли б бути доводи позивача в разі укладення такого договору, внаслідок чого б мали місце негативні наслідки для останнього і за наявності встановлених обставин, що з боку банку мала місце нечесна підприємницька практика. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до п. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р «Про судову практику визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману.» Слід зазначити, що позивачем не наведено доводів, що дії банку, щодо ненадання відповідей на звернення позивача, а також не укладення договору реструктуризації боргу, які мали місце у 2015 році впливають на правовідносини сторін, які виникли у 2006 році, тобто на час укладення договору кредиту і свідчать про порушення прав позивача саме на час укладення такого договору, у зв'язку з чим останній підлягає визнанню не дійсним, зокрема і у зв'язку із здійсненням нечесної підприємницької практики, доказів на підтвердження чого позивач також не надав. Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення в цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи належність допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не підтверджено законність та обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку із чим суд відмовляє позивачу у задоволенні позову.

Outcome: dismissed