Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23.05.12011 року Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м.Запоріжжя зобов'язано здійснити позивачу перерахунок пенсій. Рішення суду відповідачем добровільно виконане не було. В подальшому було здійснено перерахунок пенсії, але нараховані кошти сплачені не були. Тому просить стягнути з останнього 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційне відшкодування, всього у розмірі 31655,99. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягає на підставах, викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує, оскільки цей спір не є цивільним. Рішення суду щодо перерахунку пенсії виконане, але кошти не виплачені, оскільки не профінансовані з Державного Бюджету України, позивач також пропустив строк позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Судом встановлено, що постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23.05.12011 року УПФ України у Вознесенівському районі м.Запоріжжя зобов'язано здійснити [PERSON] перерахунок пенсій. Постанова набрала законної сили 01.08.2012 року. Виконавчий лист виданий 20.05.2013 року та 14.06.2013 року і повторно 17.10.2014 року повернутий стягувачу через виконання в частині перерахунку пенсії та наявну встановлену законом заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. УПФ України у Вознесенівському районі м.Запоріжжя листом від 16.04.2014 року повідомило [PERSON] про проведення перерахунку пенсії в лютому 2013 року. Кошти не виплачені, оскільки не профінансовані з Державного Бюджету України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). Відповідно до ч. 1 ст. 3 цього Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до п. 19 та п. 20 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року № 440 бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік. Погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст. 33 ЦПК України заміна відповідача на належного та залучення іншої особи співвідповідачем може бути проведено лише за клопотанням позивача. Такого клопотання позивач не заявляв. Оскільки позов заявлено до УПФ України у Вознесенівському районі м.Запоріжжя, то у даній справі розглядався спір лише щодо правовідносин які виникли між позивачем та цим відповідачем. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-2759цс15 відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Стаття 625 ЦК України передбачає наявність договірних правовідносин і поширюється насамперед на порушення грошового зобов'язання, а рішення суду про стягнення грошових коштів, у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами іншого законодавства, не дає підстав для застосування ст. 625 ЦК України. Виходячи з положень зазначених норм, вимоги про стягнення трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання та інфляційних витрат не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed