Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення грошових коштів за договором купівлі-продажу автомобіля. Позовні вимоги мотивує тим, що в грудні 2016 року ним було придбано у відповідача автомобіль марки WV GOLF, державний реєстраційний знак республіки Польщі [NUMBER] за 1750 доларів США. У лютому 2017 року вказаний автомобіль був вилучений співробітниками поліції, у зв`язку з його викраденням у [PERSON] , який був його власником. У зв`язку з вилучення даного транспортного засобу працівниками поліції, він звернувся із заявою про вчинення відповідачем злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, по даному факту було відкрито кримінальне провадження. В подальшому, кримінальне провадження було закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вказує, що між сторонами по даній справі виникли договірні відносини купівлі-продажу легкового автомобіля. Вилучення в нього спірного автомобіля та неможливість у подальшому зареєструвати за ним право власності на вказаний автомобіль, позбавляє його права на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, що є підставою для повернення відповідачем безпідставно отриманих коштів, в рахунок майбутнього придбання ним автомобіля за угодою. Враховуючи наведене просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 1884,00 доларів США та судові витрати. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 01.03.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої\~ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4\~ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено,\~що відповідно до інформації з витягу з кримінального провадження №12017070040000410 23.02.2017 року Мукачівським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області зареєстровано кримінальне провадження за частиною першою ст. 190 Кримінального кодексу України у зв`язку з тим, що 31 грудня 2017 року в м. Мукачево між заявником [PERSON] та [PERSON] укладена усна домовленість про придбання автомобіля. У Витягу також зазначено, що [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 1750 доларів США. Згодом [PERSON] дізнався, що придбаний ним у [PERSON] автомобіль перебуває у розшуку як викрадений (а.с. 12). Відповідно до претензії про повернення коштів 24.01.2020 року позивач звертався до [PERSON] про повернення коштів в розмірі 1750 доларів США ( а.с. 14). Відповідно до ч.1\~ст.202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 203\~ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно\~ст. 655 ЦК України\~договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму . Згідно ч.ч.1, 2, 4, 5\~ст.203 цього Кодексу\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтями 638-640 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. \~ \~ Відповідно\~до ст.\~ 208\~ЦК України\~у письмовій\~формі належить\~вчиняти правочини\~між юридичними\~особами;\~ правочини\~між фізичною\~та юридичною\~особою,\~крім правочинів,\~передбачених частиною\~першою статті\~206\~цього Кодексу;\~ правочини\~фізичних осіб\~між собою\~на суму,\~що перевищує\~у двадцять\~і більше\~разів розмір\~неоподатковуваного мінімуму\~доходів громадян,\~крім правочинів,\~передбачених частиною\~першою статті\~206\~цього Кодексу;\~ інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень\~ЦК України\~з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, пунктом 1 якого визначено, що цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (оформлення та видача реєстраційних документів і номерних знаків). Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність). Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Згідно із ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією\~із сторін\~факту вчинення\~правочину або\~оспорювання окремих\~його частин\~може доводитися\~письмовими доказами,\~засобами аудіо-,\~відеозапису та\~іншими доказами.\~Рішення суду\~не може\~грунтуватися на\~свідченнях свідків.\~ Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Однак звернувшись до суду з цим позовом, позивач посилаючись на ст. 218 ЦК України, просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 1750 доларів США, сплачених за автомобіль, та 134 долари США 3 % річних, що не передбачено цією правовою нормою. Таким чином, позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, що є підставою для відмови у позові. Крім того, як вбачається з матеріалів справи на виконання своїх зобов`язань позивачем не було вчинено відповідних дій, зокрема передання коштів за транспортний засіб. Надані позивачем витяги з кримінального провадження від 19.02.2017 року та від 23.02.2017 року не можуть вважатися належними і допустимим доказом передачі коштів. Таким чином, будь-які докази на підтвердження даного факту позивачем не надано, оскільки предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1,2 ст.77 ЦПК України). Також враховуючи,\~що під\~час розгляду справи достовірно встановлено, позивач не набув у встановленому законом порядку права власності на вказаний транспортний засіб, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про повернення грошових коштів за договором купівлі-продажу автомобіля є безпідставними. Також варто звернути увагу, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі наведеного та

Outcome: dismissed