Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON]\~про розірвання шлюбу. Вимоги обґрунтував тим, що з 20 грудня 2002 року з відповідачкою перебуває в зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачкою не склалося. Подружні взаємини між ними припинені три роки тому. Проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Причиною розпаду сімї є відсутність взаєморозуміння, в результаті чого між ними втрачено почуття взаємоповаги. Вважає, що за вказаних обставин їх шлюб існує формально і його збереження не можливе, а тому шлюб підлягає розірванню. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд позов задовольнити, а справу розглянути за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявилась, надала заяву в якій проти розірвання шлюбу не заперечує та\~просить розглядати справу за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 20.12.2002 року у Знамянському міськвідділі реєстрації актів громадянського стану Кіровоградської області,\~актовий запис №163. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Подружні відносини між сторонами припинено, спільне господарство не ведуть. Спору про місце проживання сина та поділ майна між сторонами не має. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 3 ч. 4, ст. 24 ч. 1 СК України, сім'я створюється на підставах, що не суперечать моральним засадам суспільства, шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки, примушування до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання судом за позовом одного з подружжя, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України). Відповідно до статей 105 та 112 Сімейного Кодексу України а також п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, укладений між ними шлюб існує формально і як такий не відповідає інтересам сторін. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач проти цього не заперечує, що вказує на відсутність з його сторони зацікавленості у збереженні шлюбу. Таким чином суд, зясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є недоцільним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved