Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 вересня 2006 року в розмірі 13700,21 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 11 вересня 2006 року між банком\~\~та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, зобов'язання щодо своєчасного внесення вказаних у договорі платежів відповідачем були порушені, унаслідок чого станом на 18 червня 2018 року виникла заборгованість по кредиту, відсоткам, пені та комісії, загальний розмір якої з урахуванням штрафів склав 13700 грн. 21 коп. Оскільки відповідач продовжує ухилятися від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, просить позов задоволити стягнувши борг у примусовому порядку. У позовній заяві позивач просить проводити розгляд справи у його відсутності. Ухвалою суду від 17.08.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та надано відповідачу термін на надання відзиву на позов, сторони в судове засідання не викликались. Ухвалою від 07.11.2018 року призначено справу в судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. Проте, відповідач відзив не подав. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи на основі наявних доказів. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 12 вересня 2017 року (а.с.26), в судове засідання не з'явилася, подала клопотання відповідно до якого позов підтримує в повному обсязі, розгляд справи просить проводи у відсутності представника позивача та у випадку повторної неявки відповідача в судове засідання відносно постановлення заочного рішення не заперує(а.с.35). Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку за місцем її реєстрації, причин неявки суду не повідомила, відзив не подала. Тому суд вважає, що у відповідності до ст.280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши заочне рішення. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частинами 1, 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг визначено, що Пам'ятка, Тарифи, а також заява про приєднання до Умов та Правил становить укладений Договір про надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.2.1. цього ж Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у Пам'ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві. Як вбачається з матеріалів справи, 11 вересня 2006 року складена анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.8) підписана не відповідачем, а громадянкою [PERSON], [INFO] Таким чином, позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами договору про надання банківських послуг. З огляду на відсутність належним чином оформленої заяви відповідача, судом вбачається, що між сторонами не було укладено у належній формі договору про надання банківських послуг. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed