Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В заяві вказав, що 28.07.1995 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від спільного подружнього життя вони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачкою припинені в березні 2018 року, у теперішній час вони сумісне господарство не ведуть, тому, просила розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Ухвалою від 13.06.2018 року за даним позовом у справі відкрито загальне позовне провадження та розпочате підготовче провадження. Ухвалою від 17.08.2018 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Відповідачка [PERSON] у судове засідання неодноразово не зявилася, поважну причину не явки суду не повідомила, про слухання справи сповіщалася належним чином, шляхом надсилання рекомендованими листами на її адресу судових повісток, копії позову та додатків до нього. Про розгляд справи у суді [PERSON] була обізнана, оскільки повістку з викликом у судове засідання отримала, про що свідчить її підпис у поштовому повідомлені (а.с. 20). За отриманням судових повісток на наступні судові засідання [PERSON] не з'явилася, тому вони повернуті суду з відміткою поштового відділення звязку «За закінченням терміну зберігання» (а.с. 25, 28). Як вбачається з Довідки департаменту реєстраційних послуг № 01-71/2968 від 04.06.2018 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], саме за цією адресою відповідачці надсилались копія ухвали про відкриття провадження, позов з додатками та судові виклики. Суд, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до ст.280 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачки. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача, шляхом постановлення заочного рішення. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню виходячи з наступного. Стаття 68 Конституції України зобов'язує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст.. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] [PERSON] та [PERSON], 28.07.1995 року зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини «[PERSON]» (а.с.9). Після заміни паспорту по батькові позивача [PERSON], що підтверджується копією паспорту [NUMBER], виданому Хортицьким РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області 27.07.1996 року (а.с. 6). Сумісне життя з відповідачкою не склалося, шлюбні відносини припинені, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. За змістом ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.21, ч.1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 65 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно з ч.1 ст.104, ч.3 ст.105, ст.110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ст.112 СК України шлюб суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. З'ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши надані суду докази, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони втратили почуття любові і поваги один до одного, на даний момент разом не мешкають, подружні стосунки припинені. При цьому, звернення позивача до суду з цим позовом суд розцінює як відсутність його вільної згоди на перебування у шлюбі, що з урахуванням принципу його добровільності, закріпленого в ст.24 СК України, є суттєвою обставиною для вирішення судом даної справи. У зв'язку з цим суд вважає, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, що має істотне значення. При таких обставинах шлюб між сторонами слід розірвати, задовольнивши позов [PERSON]

Outcome: approved