Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування майна - будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005 року) з чужого незаконного володіння [PERSON] , скасування запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005 року) за [PERSON] , повернення об`єкта нерухомого майна - будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005 року) в оперативне управління Львівському національному університету імені Івана Франка. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на балансі Львівського національного університету ім.І.Франка (далі Університет) перебуває будинок [ADDRESS] . Засновником Університету є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки, а сам будинок перебуває у державній власності та переданий Університету на праві оперативного управління. Незважаючи на перебування будинку у державній власності, батько відповідача - [PERSON] приватизував квартиру № 6 у цьому будинку, а в подальшому під час розгляду кримінального провадження, ухвалою суду встановлено факт підробки документів, на підставі яких проведена ця приватизація. В подальшому, згідно розпорядження голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23.05.2001 року № 610 на підставі звернення [PERSON] у будинку [ADDRESS] знято нумерацію квартири № 6 та присвоєно будинку окремий будинковий номер «№ 39А», про що в подальшому видано відповідне свідоцтво, а після цього на підставі договору дарування від 14.12.2004 року власником квартири став відповідач. Вважає, що квартира вибула з володіння Університету поза його волею, оскільки первинна її приватизація проведена на підставі розпорядження, яке є підробленим і яке видано неіснуючим органом приватизації. Оскільки майно в подальшому безвідплатно на підставі договору дарування перейшло у власність відповідача, просить витребувати таке в судовому порядку, скасувавши при цьому запис про державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна та повернувши вказане майно в оперативне управління Університету. Відповідач подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його вручення позивачу. Проти обґрунтованості позову заперечує, оскільки будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 29.04.2003 року на праві приватної власності належить релігійній громаді Української Греко-Католицької Церкви храму Матері Божої Неустанної Помочі. За позивачем такий будинок не зареєстрований, а тому, останній не вправі вимагати його витребування. Крім того, на підставі розпорядження голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23.05.2001 року раніше приватизованій квартирі присвоєно окремий будинковий номер, а на підставі розпорядження від 21.04.2004 року № 1471 батькові відповідача видано свідоцтво про право власності і у встановленому законом порядку такі розпорядження не скасовані. Так само, не оскаржений і є чинний договір дарування, на підставі якого він набув право власності. У зв`язку з наведеним, просить у задоволенні позову відмовити. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони не подали. Про необхідність надання можливості для подання додаткових пояснень сторони до суду не звертались, внаслідок чого суд не давав дозволу на надання додаткових пояснень щодо окремих питань, як того вимагає ч.5 ст.174 ЦПК України. Незважаючи на відсутність такого дозволу, сторони подали письмові пояснення, додаткові письмові пояснення та відповідь на письмові пояснення, зміст яких відображає ставлення сторін до позову. Окремо, в порядку ст.267 ЦК України відповідач подав заяву про застування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, що є додатковою підставою для відмови в позові. Зокрема, приватизація квартири відбулась у 1996 році, і з цього часу Університет не міг не знати про вибуття майна з його володіння. Крім цього, ще у 2012 році ректор Університету скерував до прокуратури Галицького району м.Львова повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з приватизацією квартири, а ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 12.03.2014 року, яка прийнята за наслідками розгляду цього кримінального провадження встановлено факт злочинної халатності під час видання та підписання документів для приватизації. Відповідно, трьохрічний строк позовної давності сплив ще у 2015 році, а з даним позовом позивач звернувся до суду лише у 2018 році, що є підставою для відмови в позові. У поясненнях на таку заяву позивач процитував практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої правила про позовну давність повинні застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, а доступ до правосуддя повинен бути реальним. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 12.11.2018 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу, справа передана для розгляду судді Леньо С.І. Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 15.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.11.2018 рокузадоволено заяву позивача про забезпечення позову і до розгляду справи по суті накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - будинок за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005р.), а також заборонено будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо набуття права власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005р.). Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.01.2019 року задоволено заяву відповідача про відвід головуючого судді Леньо С.І. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу, справа передана для розгляду судді Гирича С.В., який подав заяву про самовідвід і яка була задоволена ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 14.02.2019 року. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу, справа передана для розгляду судді Грицку Р.Р. В подальшому, за клопотанням відповідача ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 05.03.2019 року позовну заяву залишено без руху. Після усунення недоліків, які стали підставою для залишення позовної заяви без руху ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 03.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначення справу до судового розгляду по суті. В подальшому, увалами Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2019 року та від 05.09.2019 року витребувано матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] для огляду таких в судовому засіданні. Матеріали зазначеної справи надійшли на адресу суду 01.10.2019 року. Ухвалою суду від 03.12.2019 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволені клопотання представника позивача про залучення до участі в справі в якості третьої особи релігійної громади Української Греко-Католицької Церкви храму Матері Божої Неустанної Помочі, оскільки станом на той час тривав розгляд справи по суті. З цих же підстав суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі в справі в якості третьої особи Міністерства освіти і науки України, про що без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу від 18.02.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання. Узагальнена позиція сторін під час розгляду справи. В останнє судове засідання повноважний представник позивача не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Скерував до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника позивача на самоізоляції. Вказане клопотання судом відхилено, оскільки подане воно на стадії, коли сторони вже вступили із вступним словом, надали свої пояснення та аргументи, а суд дослідив зібрані у справі докази та завершив з`ясування обставин справи. Відповідно, суд завершить розгляд справи у відсутності представника позивача на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Відповідач, а також його повноважний представник під час розгляду справи по суті та в останньому судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві. Просять відмовити у задоволенні позову. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинки № 39 та [ADDRESS] , а також на квартиру [ADDRESS] , протоколи засідань ректорату Львівського державного університету ім.І.Франка за період 1995-1996 роки, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Найперше суд вважає за необхідне зазначити, що відкидає як безпідставні будь-які аргументи сторони відповідача про право власності на спірне майно релігійної громади Української Греко-Католицької Церкви храму Матері Божої Неустанної Помочі. Зокрема, згідно копії свідоцтва про право власності, належним чином засвідчена копія якого знаходиться у матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.36 інвентаризаційної справи), релігійній громаді належить не будинок, а каплиця загальною площею 37,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно, такий об`єкт не відноситься до предмету спору а відтак, не має необхідності вирішувати будь-які питання відносно нього. Судом встановлено, що 05.04.1996 року батько відповідача [PERSON] звернувся до Львівського державного університету ім.І.Франка, як керівника органу приватизації, із заявою про передачу йому житла в особисту власність (т.1 а.с.49). Відповідно до розпорядження Львівського державного університету ім.І.Франка, як органу приватизації (т.1 а.с.33), [PERSON] передано у приватну власність квартиру [ADDRESS] . На підставі цього розпорядження Львівським державним університетом ім.І.Франка, як органом приватизації, видано [PERSON] відповідне свідоцтво від 03.06.1996 року. (т.1 а.с.35) про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,70 кв.м. В подальшому, на підставі заяви [PERSON] , голова Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради видав розпорядження № 610 від 23.05.2001 року (т.1 а.с.36), яким затвердив висновок міжвідомчої комісії про те, що технічно можливо присвоїти окремий будинковий номер № 39А частині будинку № 39 та зняти нумерацію квартири [ADDRESS] . Будинок № 39А складається з однієї житлової кімнати площею 20,50 кв.м., кухні площею 13,00 кв.м., коридору площею 3,40 кв.м., вбудованої шафи площею 4,80 кв.м. Загальна площа будинку становитиме 41,70 кв.м., житлова 20,50 кв.м. На підставі іншого розпорядження голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1471 від 21.10.2004 року (т.1 а.с.40), відділ приватизації державного житлового фонду Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради видало [PERSON] свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] (т.1 а.с.44). В кінцевому, на підставі договору дарування від 14.12.2004 року (т.1 а.с.41-42), [PERSON] відчужив вказаний будинок на корись свого сина - відповідача [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.45). З іншої сторони, відповідно до матеріалів справи, і зокрема, наказу Міністерства освіти і науки України № 85 від 29.01.2014 року та додатку до нього, копія яких долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.16, 17-27, пункт 124), будинок [ADDRESS] закріплений за Університетом на праві оперативного управління. Цим же наказом Університет зобов`язано забезпечити ефективне використання державного майна, а також оформлення та проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно в особі Міністерства освіти і науки. Внаслідок приватизації квартири [ADDRESS] правоохоронними органами розпочато досудове розслідування, за наслідками розгляду якого Галицький районний суд м.Львова ухвалою від 12.03.2014 року (т.1 а.с.90-92) закрив кримінальне провадження на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Відповідно до цієї ухвали [PERSON] , перебуваючи на посаді проректора з адміністративно-господарської роботи Львівського державного університету імені Івана Франка, призначений наказом ректора Львівського державного університету імені Івана Франка № 530 від 05.05.1994 року, будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, проявляючи злочинну халатність, в порушення вимог ч.ч.1, 3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якою передбачено, що «приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, «передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації», без погодження з Міністерством освіти і науки України, у сфері управління якого перебуває усе майно, що перебуває на балансі Львівського державного університету імені Івана Франка, підписав та видав від імені Львівського державного університету ім.І.Франка, завірені печаткою Університету наступні документи: доручення ТзОВ «Профіт» № 597-1121 від 05.04.1996 року про оформлення документів про право власності на квартиру [ADDRESS] ; розпорядження органу приватизації № 596-1121 від 05.04.1996 року про передачу вказаної квартири у приватну власність; свідоцтво від 03.06.1996 року про право власності [PERSON] на вказану квартиру. Вказаними діями [PERSON] фактично відчужив на користь третіх осіб, а саме [PERSON] , квартиру [ADDRESS] , який перебуває на балансі Львівського національного університету ім.І.Франка, є державною власністю, знаходиться у сфері управління Міністерства освіти і науки України, чим станом на 03.06.1996 року завдав шкоди державним інтересам на загальну суму 7196,0 гривень. В подальшому, на підставі вказаного свідоцтва про право власності, [PERSON] в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Незважаючи на вказані обставини, добросовісність набуття відповідачем спірного майна позивач не ставить під сумнів, про що він сам зазначає у позові (т.1 а.с.8). Зрештою, у суду також немає сумніву у добросовісності набуття відповідачем вказаного майна, оскільки останній набуваючи його на підставі договору дарування не міг та не повинен був знати, що його батько, можливо не мав права його відчужувати. Відповідно, витребування вказаного майна становитиме втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном, а відтак, дана справа має бути розглянута в світлі положень першої статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у якій йдеться про таке: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Так, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, останній надаючи визначення поняттю «майно» виходить з ідеї про те, що у значенні статті 1 Протоколу № 1 ним може бути або «існуюче майно», або активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «правомірне очікування», що вони будуть реалізовані (справа «Гратзінгер та Гратзінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. Czech Republic (dec.) [GC]), № 39794/98, § 69, ЄСПЛ 2002-VII). Зважаючи на конкретні обставини даної справи, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами охоплюються змістом статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, яка, як і практика Європейського Суду з прав людини застосовуються як джерело права (ч.4 ст.10 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини»). Відповідно, при розгляді даної справи в світлі положень статті 1 Першого Протоколу до Конвенції як джерело права суд застосовуватиме відповідну практику ЄСПЛ, висловлену з цього питання. Зокрема, у своєму рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), Суд проаналізував Статтю 1 як таку, що містить в собі «три чітких правила»: перше правило, викладене у першому реченні першого пункту, носить загальний характер та проголошує принцип мирного володіння майном; у другому правилі, що міститься у другому реченні першого пункту, йдеться про позбавлення власності та встановлюються певні умови щодо цього; третє правило, викладене у другому пункті, визнає, що Держава-учасник має право, серед іншого, контролювати користування майном відповідно до загальних інтересів (Серія A № 52, пункт 61). Далі Суд зазначив, що перед тим, як аналізувати, чи було дотримане перше загальне правило, необхідно визначити, чи застосовуються два інших правила (там само). Ці три правила не є, однак, «різними» в розумінні того, що вони непов`язані. Друге і третє правило стосуються особливих випадків втручання у право на мирне володіння майном, і отже, мають тлумачитися в світлі загального принципу, визначеного у першому правилі (справа «Джеймс та інші» (James and Others), § 37). Як наслідок, при розгляді справ за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції Суд застосовує ті ж самі підходи для оцінки втручання, що й для статей 8-11 Конвенції та послідовно вирішує питання про дотримання трьох ключових принципів, згідно яких втручання в право мирного володіння майном має здійснюватися: 1. «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права» (законність втручання); 2. воно повинне мати легітимну мету («в інтересах суспільства»); 3. бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами особи з одного боку та інтересами суспільства з іншого. Іншими словами, на особу при втручанні в її права за статтею 1 Першого протоколу не повинен бути покладений «надмірний індивідуальний тягар»). Відповідно, суд, розглядаючи дану справу за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, буде дотримуватись саме цієї послідовності і при встановленні порушень одного ключового принципу втручання у право відповідача на мирне володіння майном одразу буде визнано несумісним із статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, а подальша перевірка дотримання наступних критеріїв буде припинена через недоцільність. Законність втручання. Як неодноразово зазначав Суд у своїх рішеннях, відповідно до Статті 1 Протоколу № 1 будь-яке втручання державної влади у мирне володіння майном має бути законним: дійсно, друге речення першого пункту цієї Статті дозволяє позбавлення майна «за умов, передбачених законом». Більше того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є поняттям, закріпленим у всіх Статтях Конвенції (див. справи «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece [GC]) (по суті), № 25701/94, § 79, ЄСПЛ 2000-XII, та «Броньовский» (Broniowski), § 147). Однак, саме по собі юридичне закріплення у національному законодавстві не є достатнім для відповідності принципу законності. До того ж, юридичне закріплення повинно мати певні якості, а саме воно повинно відповідати принципу верховенства права та забезпечувати гарантії проти свавілля. З цього випливає, окрім того, що юридичні норми, на яких ґрунтується позбавлення власності, повинні відповідати вимогам національного законодавства Держави-учасника, у тому числі Конституції, вони повинні бути у достатній мірі доступними, чіткими та передбачуваними у застосуванні (справа «Гісо-Галлісей проти Італії» (Guiso-Gallisay v. Italy), № 58858/00, §§ 82-83, від 8 грудня 2005 року). Суд також зазначає, що подібні міркування застосовуються до втручання у мирне володіння майном. Крім того, говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (рішення у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-I). Що стосується поняття «передбачуваності», його межі у значній мірі залежать від змісту інструменту, що є предметом розгляду, сфери, на яку воно розповсюджується, а також кількості та статусу тих, щодо кого воно має застосовуватися (див. mutatis mutandis, справу «Суд Фонді С.р.л. та інші проти Італії» (Sud Fondi S.r.l. and Others v. Italy), № 75909/01, §109, від 20 січня 2009 року). Зокрема, правило є «передбачуваним», коли воно надає засіб захисту проти свавільного втручання державних органів (справа «Центро Європа 7 С.р.л. та Ді Стефано» (Centro Europa 7 S.r.1. and Di Stefano), згадуване вище, § 143). Аналогічно, застосовуваний закон повинен забезпечувати мінімальні процесуальні гарантії, співрозмірні із важливістю відповідного принципу (див., mutatis mutandis, справа «Санома Уйтгеверс Б.В. проти Нідерландів» (Sanoma Uitgevers B.V. v. the Netherlands [GC],), № 38224/03, § 88, від 14 вересня 2010 року; «Вістінс та Перепьолкінс проти Латвії» (Vistiтр and Perepjolkins v. Latvia [GC]) № 71243/01, § 96-98, від 25 жовтня 2012). Крім того, як неодноразово зазначав Суд у своїх рішеннях, за певних обставин втрата права власності, яка відбулася внаслідок законодавчого заходу або рішення суду не буде аналогічним «позбавленню» власності: у справах «Агосі проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom) (від 24 жовтня 1986 року, Серія A № 108), позбавлення або інакша втрата права володіння розглядалася як «контроль за користуванням» майном у значенні другого пункту Статті 1 Протоколу № 1 у справі «Газус Дозьєр-унд Фьордертехнік ГмбХ проти Нідерландів» (Gasus Dosier- und Fordertechnik GmbH v. the Netherlands) (від 23 лютого 1995 року, серія А № 306-B), вилучення розглядалось, як засіб забезпечення сплати податків у значенні другого пункту Статті 1 in fine, в той час як у справі «Беєлер» (Beyeler) (зазначеній вище), втручання у право власності заявника розглядалося відповідно до першого речення цієї Статті. Повертаючись до обставин даної справи та застосовуючи у ній практику Європейського Суду, втручання у право відповідача на мирне володіння скоріш слід розглядати як «позбавлення» ніж «контроль за користуванням», оскільки в кінцевому мова йде про витребування майна, яке за мотивами позову незаконно вибуло з власності держави і яке позивач намагається повернути. Відтак питання про дотримання критерію законності суд послідовно розгляне з двох аспектів. Зокрема, враховуючи складність фактичної та юридичної позиції найперше потрібно відповісти на питання про те, чи має позивач право на витребування майна і лише після цього та в залежності від установленого належить надати відповідь про те, чи наявні підстави для такого витребування, що за даних обставин в межах цієї справи охоплюється критерієм законності. В силу вимог частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин. Орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом (частина третя статті 17 ЦК України). Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статті 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. При цьому, за змістом статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Водночас, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 758/545/17 (постанова від 17.06.2020 року), витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна не має договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Тобто, віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі. Витребувати майно на підставі норм статті 388 ЦК України може лише неволодіючий власник. Виходячи зі змісту статті 387 ЦК України, нею врегульовані правила витребування майна від недобросовісного набувача, визначення якого розкрито у частині першій статті 390 ЦК України і яким є особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.05.2020 року (справа № 369/6892/20) віндикаційний позов до недобросовісного набувача завжди підлягає задоволенню. Принципово відмінними є правила витребування майна від добросовісного набувача, визначення якого розкрито в частині першій статті 388 ЦК України і яким вважає особа, яка не знала і не могла знати, що придбаває майно в особи, яка не має права його відчужувати. Так, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Крім того, як зазначив Верховний Суд справі № 916/1166/17, право на витребування майна з чужого незаконного володіння має виключно особа (власник, який не володіє), яка має відповідні правовстановлюючі документи, що беззаперечно підтверджують належність їх конкретно визначеного майна, яке було незаконно привласнено іншою особою (не власник, який володіє). Предмет доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. (п.25 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.06.2020р. у справі № 906/585/19). За змістом частини третьої статті 326 ЦК України управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Звертаючись до суду з даним позовом своє право на витребування майна позивач обґрунтовує положеннями наказу Міністерства освіти і науки України від № 85 від 29.01.2014 року (т.1 а.с.16), згідно якого спірний будинок закріплений за позивачем на праві оперативного управління. Правом оперативного управління згідно статті 137 ГК України визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності. Аналогічні положення щодо захисту речових прав на нерухоме майно містяться у статті 396 ЦК України, відповідно до якої особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Згідно з п.2.1 статті 2 Статуту Університету, затвердженого Міністерством освіти і науки України 15.09.2015 року (т.1 а.с.12-15), засновником Університету є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки. При цьому, за приписами пунктів 2.2 та 2.3 статті 2 Статуту, саме Засновник є суб`єктом управління Університетом та саме Засновник є суб`єктом управління об`єктами державної власності, що належать Університету. Крім того, відповідно до пунктів 12.1, 12.3 статті 12 Статуту, майно, закріплене за Університетом Засновником, належить Університету на праві господарського відання. Повноваження Університету щодо майна визначаються Законами України, іншими нормативно-правовими актами та Статутом. Іншої редакції Статуту позивач не долучив до матеріалів справи, хоча, як вбачається з його офіційного веб-сайту ( [INFO] ), наказом Міністерства освіти і науки України № 1084 від 11.10.2018 року, затверджено Статут Університету в новій редакції. І хоча існування Статуту в новій редакції схоже на правду, в будь-якому випадку суд не буде зупинятись на такій неточності, оскільки відповідні положення статуту від 11.10.2018 року є аналогічними попередній редакції, майно закріплене за Університетом на праві господарського відання, а засновником Університету є Міністерство освіти і науки України, до повноважень якого віднесено здійснення управління об`єктами державної власності. Отже, незважаючи на зміст наказу Міністерства освіти і науки України № 85 від 29.01.2014 року згідно Статуту майно належить Університету на праві господарського відання, а не на праві оперативного управління. Управління об`єктами державної власності відповідно до статті 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Об`єктами управління державної власності в силу вимог частини першої статті 3 цього Закону, серед іншого, є державне майно, надане суб`єкту господарювання на праві господарського відання відповідно до законодавства, а суб`єктами управління відповідно до статті 4 цього Закону, серед інших, є міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (уповноважені органи управління). Суб`єкти господарювання, яким майно передано на праві господарського відання в силу вимог статті 4 Закону не є суб`єктами управління майном. Крім того, як зазначено в частині 2 статті 70 Закону України «Про вищу освіту», майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством. Аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що управління майном, яке перебуває в державній власності, в тому числі витребування такого майна, може здійснюватись виключно державою в особі уповноважених органів управління, а не в особі державних установ, яким таке майно передане на праві господарського відання, оскільки закон, про який згадується у частині третій статті 326 ЦК України і яким є Закон України «Про управління об`єктами державної власності» не наділяє останніх правом на витребування майна, а право господарського відання, як і зрештою, право оперативного управління в силу вимог статей 136, 137 ГК України наділяє титульного володільця виключно тими правомочностями, які передбачені законом або ж які надані самим власником. При таких обставинах, норми статей 136 та 137 ГК України, а також статті 396 ЦК України щодо захисту речових прав на чуже майно не призведуть до ефективного захисту прав власника, оскільки як уже зазначалось вище, витребування майна це забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, а не введення у володіння майном титульного володільця, якому таке майно передано на праві оперативного управління чи господарського відання. Таким чином, оскільки витребування майна це забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, а позивач не є власником цього майна і управління цим майном в силу вимог Закону може здійснюватись виключно засновником, на думку суду втручання саме позивача у володіння майном не відповідає вимогам законності. Вказаного достатньо для висновку про те, що витребування майна за позовом Університету становитиме порушення статті першої Першого протоколу до Конвенції, а відтак, суд не буде вирішувати питання про наявність легітимної мети та пропорційності такого втручання. Крім того, повертаючись до критерію законності і таких його складових як «якість», суд не може не звернути увагу на той факт, що питання про статус позивача відносно спірного майна залишається без відповіді, оскільки одним наказом Засновника таке майна передано Університету на правах оперативного управління, а згідно Статуту, в тому числі того, який розміщений на офіційному веб-сайті позивача і які теж затверджено Засновником, майно належить Університету на праві господарського відання, що не є тотожними поняттями, хоча позивач незважаючи на зміст Статуту продовжує дотримуватись концепції про належність майна Університету на праві оперативного управління. Така обставина лише додатково підтверджує правильність висновків суду, що втручання саме позивача у володіння майном не відповідає критерію законності. Більше того, якщо навіть припустити, що суд прийде до висновку про підставність позовних вимог в повному обсязі або частково, кінцева позовна вимога направлена на повернення майна Університету на праві оперативного управління, що по-перше, не узгоджується з вимогами Статуту Університету, а по-друге і найголовніше, не надає жодної відповіді на питання про те, яким стане статус Засновника, який власне і є власником майна, що в сукупності свідчить про неефективність обраного позивачем способу захисту. Наслідком обрання неефективного способу захисту є відмова у позові, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340. В світлі обставин даної справи неефективність обраного позивачем способу захисту, лише додатково підтверджує висновки суду про те, що втручання у майно відповідача не відповідає критерію законності. Тому, суд у задоволенні позову відмовляє та звертає увагу на те, що у своїх висновках він не вирішував питання про наявність правових підстав для витребування майна, оскільки, вирішення цього питання може відбуватись виключно у справі за позовом власника майна. Крім того, окремо суд надасть відповідь на заяву відповідача про застосування наслідків строку позовної давності. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з ідеї про те, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого останній звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). Оскільки у даній справі суд у позові відмовив через його безпідставність, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не застосовується. З огляду на відмову у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не компенсуються. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, як зазначено у його відзиві, він не очікує понести жодних судових витрат. Відповідно, суд не вбачає підстав для вирішення такого питання.

Outcome: dismissed