Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за комунальні послуги. Свої уточнені позовні вимоги мотивує тим, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 15 вересня 2016 року затверджено мирову угоду між ним та [PERSON] , згідно умов якої [PERSON] погодився, що [PERSON] буде проживати у належній йому квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] відповідно зобов`язалася сплачувати в рахунок комунальних послуг за житло по 400 грн. щомісячно. Проте, з травня 2018 року відповідач припинила виплати коштів позивачу в рахунок сплати за комунальні послуги і за період з травня 2018 року по червень 2019 року заборгованість за комунальні послуги становить 5200 грн. Оскільки, позивач в добровільному порядку кошти позивачу не сплатила та на даний час знялася з реєстрації місця проживання за даною адресою і фактично в квартирі не проживає, тому позивачем і подано до суду позов про стягнення заборгованості за комунальні послуги, відшкодування сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Ткаченко Н.М. уточнені позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні щодо заявленого позову заперечила, посилаючись на їх безпідставності, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2016 року у цивільному провадженні №2/742/1141/16 (єдиний унікальний №742/2597/16-ц), затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] погодився із тим, що [PERSON] буде проживати у належній йому квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] взяла на себе зобов`язання сплачувати в рахунок комунальних послуг за житло в розмірі 400 грн. до першого числа кожного місяця. Крім того, [PERSON] взяла на себе зобов`язання дбайливо ставитися до майна та приміщення, належного [PERSON] та не вчиняти йому перешкоди в облаштуванні особистого життя, при умові її проживання в даній квартирі. Ухвала набрала законної сили 21 вересня 2016 року (а.с.7). Крім того, судом встановлено, що в провадженні Прилуцького міськрайонного суду перебувала справа (провадження №2/742/524/18 (єдиний унікальний №742/907/18)) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. Зокрема, згідно матеріалів справи, а саме розписки від 24 квітня 2018 року, [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 3000 грн. в межах цивільної справи про стягнення матеріальної шкоди. Претензій матеріального та морального характеру станом на 26 квітня 2018 року не має. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 27 квітня 2018 року у цивільному провадженні №2/742/524/18 (єдиний унікальний №742/907/18), залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. У відповідності до Довідки Комітету самоорганізації населення №1 Центрального мікрорайону від 19 лютого 2020 року, зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . З 27 грудня 2005 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, згідно копії паспорта серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , [INFO] знята з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , з 15 жовтня 2019 року. Згідно ч.1,4 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. В силу ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками, серед іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. У відповідності до вимог ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються стронами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідач по справ [PERSON] свої зобов`язання за мировою угодою щодо сплати в рахунок комунальних послуг за житло, розташоване за адресою: [ADDRESS] по 400 грн. щомісячно не виконує, знялася з реєстрації місця проживання за даною адресою та фактично в квартирі не проживає, проте, за період проживання в квартирі з травня 2018 року по червень 2019 року, включно утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 5200 грн. тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комунальні послуги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України суд враховує, що оскільки позов задоволено частково, тому судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд враховує правову позицію Верховного Суду, яка міститься у постанові від 30 серпня 2018 року по справі №466/2631/16-ц, де зазначено, що: «На підтвердження цих обставин (витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера)». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року по справі №372/1010/16-ц.Оскільки позивачем не надано документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та розрахунку таких витрат, це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Outcome: partial