Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, який уточнив під час розгляду справи. В обґрунтування позову зазначив, що 27.06.1996 року з доповненнями від 18.12.1996 року між кредитною спілкою «Взаємний кредит» та [PERSON] за згодою [PERSON] Пантелеймонівни був укладений кредитний договір, за яким останнім наданий кредит на суму 199100000 карбованців, що було еквівалентно 1100 долл. США з доповненням до суми 3487грн., що було еквівалентно 1900 долл. США. В забезпечення зобовязань за кредитним договором [PERSON] за згодою своєї дружини [PERSON] уклав 27.06.1996 року з Кредитною спілкою «Взаємний кредит» договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], р.№2-394, (з доповненнями), за яким в забезпечення виконання боргових зобовязань передав заставодержателю квартиру № 74, розташовану в будинку № 15 «а» по вул. Чумаченко, місті Запоріжжі. Заставлена квартира на праві спільної сумісної власності належала заставодавцям на підставі свідоцтва № 4820 «Про право власності» від 23.11.1994 року, виданого виконавчим комітетом Комунарської районної Ради народних депутатів 21 січня 1998 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] був вчинений виконавчий напис № 58, «Про звернення стягнення на зазначену квартиру, яка на праві спільної сумісної власності належала заставодавцям [PERSON] та [PERSON] з метою погашення боргу за кредитним договором на загальну суму 925 гривень, з яких: 890 гривень - сума основного боргу, та 35 гривень - витрати, повязані зі здійсненням виконавчого напису. Виконавчий напис нотаріуса № 58, від 21.01.1998 року, разом з Договором застави від 27.06.1996 року та додатковою угодою від 18.12.1996 року для відкриття виконавчого провадження за вих. № 53 від 23.01.1998 року були спрямовані до ВДВС Комунарського міста Запоріжжя. Під час виконавчого провадження 03.07.1998 року [PERSON] помер, у звязку з чим стягувач в межах встановленого шестимісячного строку - 30 грудня 1998 року звернувся до Шостої державної нотаріальної контори з заявою - повідомленням про наявність боргу у померлого спадкодавця. Заяв будь-кого зі спадкоємців «Про відмову від прийняття спадщини», яка залишилась після смерті [PERSON] до Шостої державної нотаріальної контори не надходило. Про рух виконавчого провадження - з часу його відкриття - ні стягувач, ні приватний нотаріус [PERSON], який вчинив виконавчий напис, - відомостей не отримували. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.07.2015 року (справа № 333/3946/15; пр.№2/333/1943/15) «Про залучення КС «Взаємний кредит» третьою особою без самостійних вимог» до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до територіальної громади в особі Запорізької міської ради «Про визнання в порядку спадкування права власності на заставлену квартиру №74 розташовану в будинку № 15 «А» по вул. Чумаченко, у місті Запоріжжі залучено КС «Взаємний кредит». Ознайомившись з матеріалами зазначеної цивільної справи, представник КС «Взаємний кредит» дізнався про те, що 24.11.2014 року померла [PERSON]. Приватним нотаріусом за заявою [PERSON] заведена спадкова справа. 18 серпня 2015 року кредитна спілка надіслала приватному нотаріусу [PERSON] вимоги кредитора до спадкоємця [PERSON]. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2015 року за позовом [PERSON] було визнано за ним право власності у порядку спадкування після померлого [PERSON] Під час розгляду справи позивач [PERSON] визнавав факт існування кредитної заборгованості заявляв про свою обізнаність стосовно кредитного договору та договору застави, які за життя уклали його батьки. Позивач зазначає, що станом на час звернення до суду борг [PERSON] складає: - 890 гривен, що є еквівалент 475,9 дол. США - сума основного боргу, 35 гривень - витрати, повязані зі здійсненням виконавчого напису. З урахуванням вимог ч.2 ст. 625 ЦК України та уточнених позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції 8237, 69 грн., 3 % річних 741 ,33 грн. та судові витрати у розмірі 1378 грн., що разом складає 10357,02 грн.. В судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволені уточнених позовних вимог наполягав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, зазначивши, що позивачем не доведено позовні вимоги, не зрозумілі суми, які позивач просить стягнути з спадкоємця, не надано обґрунтований розрахунок. Пояснила, що позивач пропустив строки звернення до суду. Просила у позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, вислухав пояснення представника відповідача, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно із ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Частиною 1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) фінансовий кредит це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону). Фінансовою, зокрема, вважається послуга з надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону). Право на здійснення операцій з надання фінансових послуг належить фінансовим установам, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичним особам - суб'єктам підприємницької діяльності (ч. 1 ст. 5 Закону). Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа (ч. 3 ст. 5 Закону). Згідно з п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 34 зазначеного Закону уповноважений орган у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Частина 2 ст. 34 Закону передбачає, що здійснення діяльності, зазначеної у ч. 1 цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про кредитні спілки» також передбачає, що ліцензуванню в кредитній спілці підлягає діяльність по залученню внесків (вкладів) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також інші види діяльності відповідно до закону. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Абзацом 2 ч. 1 ст. 21 зазначеного Закону передбачено, що кредитна спілка надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі. Абзацом 2 ч.2 ст.21 зазначеного Закону передбачено, кредитна спілка має право самостійно встановлювати розмір плати (процентів) за користування кредитами, наданими кредитною спілкою. Виходячи з аналізу зазначених правових норм та змісту ч. 3 ст. 5, п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів членам своєї спілки за рахунок капіталу самої кредитної установи (який формується з внесків членів кредитної спілки) не потребує отримання ліцензії, на відміну від діяльності з надання кредитів іншим особам або надання кредитів за рахунок залучених коштів, яка потребує ліцензування. Судом встановлено, що 27.06.1996 року з доповненнями від 18.12.1996 року між кредитною спілкою «Взаємний кредит» та [PERSON] за згодою [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким останнім надано кредит на суму 199100000 карбованців, що було еквівалентно 1100 долл. США з доповненням до 3487 грн., що було еквівалентно 1900 долл. США на строк до 28 жовтня 1996 року, який був продовжений до 27 травня 1997 року під заставу згідно договору застави від 27 червня 1996 року. За користування кредитом, кредитор зобовязався стягувати 10 % в місяць. В забезпечення зобовязань за кредитним договором, [PERSON] за згодою [PERSON] уклав 27.06.1996 року з Кредитною спілкою «Взаємний кредит» договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], р.№2-394, (з доповненнями), за яким в забезпечення виконання боргових зобовязань передав заставодержателю квартиру № 74, розташовану в будинку № 15 «а» по вул. Чумаченко у м. Запоріжжі. 03.07.1998 року [PERSON] помер. Згідно рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.10 2015 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру № 74 будинку № 15 «а» по вул. Чумаченко у м. Запоріжжі у порядку спадкування за законом після померлої 24 листопада 2014 року [PERSON]. Під час розгляду справи 15 лютого 2017 року, для встановлення всіх обставин справи, представника позивача зобовязано надати суду ліцензію для здійснення фінансової діяльності кредитної спілки, статут кредитної спілки, свідоцтво про надання фінансових послуг та детальний розрахунок, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.62). На вимогу суду, ані ліцензію для здійснення фінансової діяльності кредитної спілки, ані детального розрахунку заборгованості суду не надано, що позбавляє суд встановити всі обставини справи та надати належну оцінку доказам. Позивач всупереч вимогам ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України, які зобовязують його\~\~на засадах змагальності доводити свої вимоги переконливими, належними та припустимими доказами, не надав доказів щодо розрахунку заборгованості, не зазначив суму, з якої на думку позивача необхідно нараховувати індекс інфляції та 3% річних. Визначена позивачем сума розрахунку ґрунтується на припущеннях і не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні вимог ст.58,59 ЦПК України. Враховуючи вимоги ст.ст.10,57,60 ЦПК України, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, тому приходить до висновку щодо відмови в позові КС «Взаємний кредит» у звязку з недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed