Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача, зобов`язання припинити договір та повернути переплату по договору. В позовній заяві посилався на те, що між ним та КБ «ПриватБанк» 10 лютого 2014 року було укладено кредитний договір б/н. Відповідачем на виконання нього Договору видано позивачу картку № [NUMBER] , строк дії якої - до квітня 2018 року, в подальшому карта перевипускалась двічі, востаннє 14 червня 2018 року, картка № [NUMBER] , термін дії до квітня 2022 року. Після складення договору банком кредитний ліміт позивачу визначений у розмірі 5000 гри. Після того розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався. 13 травня 2019 року - визначений у розмірі 0.00 грн. В січні 2021 року АТ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 10475,30 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 10475,30 гри. та судові витрати. Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 02 березня 2021 року по справі №552/404/21, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2021 року, в задоволенні позову було відмовлено повністю. З тексту даних рішень судів вбачаться, що за [PERSON] заборгованість за даним кредитним договором відсутня, навпаки переплата становить 33854,60 грн. АТ КБ «Приватбанк» попри висновки Київського районною суду м. Полтави та Полтавського апеляційного суду у справі № 552/404/21 замість перерахування переплати за кредитною угодою б/н від 10.02.2014 року в сумі 33854,60 грн. продовжує неправомірно обраховувати заборгованість [PERSON] за тілом кредиту 10475,70 грн. Вказані дії банку призводять до порушення прав позивача. Тому позивач просив суд визнати зобов`язання [PERSON] перед Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» по кредитному договору б/н, укладеному 10 лютого 2014 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» виконаними. Зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» розірвати кредитний договір б/н, укладений 10 лютого 2014 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», та зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути зайво сплачені грошові кошти за вказаним кредитним договором в сумі 33854,60 грн. на рахунок [PERSON] . Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.48). Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні до справи не подавалися. З клопотаннями про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін сторони до суду не зверталися. Інші клопотання та заяви по суті справи не подавали. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 10 лютого 2014 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку. За умовами зазначеного договору банк надав [PERSON] кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Йому видано картку № [NUMBER] , строк дії якої - до квітня 2018 року. В подальшому карта перевипускалась двічі, востаннє - 14 червня 2018 року, картка № [NUMBER] , термін дії - до квітня 2022 року. Після укладення договору банком кредитний ліміт позивачу визначений у розмірі 5000 грн. Після того розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався. 13 травня 2019 року - визначений у розмірі 0,00 грн. Вказані обставини встановлені рішенням Київського районного суду м.Полтави від 02 березня 2021 року у справі №552/404/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 15-18). Вказане рішення суду набрало законної сили 27 травня 2021 року (а.с. 19-22). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому не підлягають доказуванню та є встановленими вказані вище обставини. Також вказаним рішенням Київського районного суду м.Полтави від 02 березня 2021 року у справі №552/404/21 встановлено, що за період з 10 лютого 2014 року по 27 листопада 2020 року [PERSON] від банку отримано кредитних коштів на загальну суму 99382,52 грн., сплачено банку за цей період 133237,12 грн. Як встановлено судом, кредитним договором сплата відсотків не передбачена. Тому зарахування банком частини сплачених [PERSON] коштів на погашення відсотків, сплата яких не передбачена договором, а також збільшення заборгованості за тілом кредиту за рахунок списання відсотків за користування кредитом суперечить його умовам. Відповідно, кінцеве зобов`язання між сторонами суд обрахував наступним чином: 99382,52 грн. (отримано [PERSON] станом на 27.11.2020) - 133237,12 грн. (сплачено [PERSON] станом на 27.11.2020) = - 33854,60 грн. (переплата). Враховуючи, що ним було сплачено суму, що перевищує розмір одержаного ним кредиту, судом було встановлено, що на час розгляду справи заборгованість [PERSON] за кредитом відсутня, у зв`язку з чим в задоволенні позову КБ «ПриватБанк» до [PERSON] було відмовлено. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання зобов`язання перед Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» по кредитному договору б/н, укладеному 10 лютого 2014 року, виконаним, суд встановив наступне. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На час розгляду справи кредитний договір між сторонами не розірвано, не визнано недійсним, а тому він діє та регулює правовідносини, що виникли між сторонами. Картка №5168742224428643, що видана позивачу банком, дійсна до квітня 2022 року. Вказаним вище рішенням Київського районного суду м.Полтави від 02 березня 2021 року встановлено відсутність заборгованості позивача за кредитним договором перед КБ «ПриватБанк» станом на 27 листопада 2020 року. За змістом кредитного договору, яким позивачу на кредитну картку встановлено кредитний ліміт, позивачу встановлено відновлювальну кредитну лінію. Такий договір не передбачає разове одержання коштів та їх повернення, кредитна лінія - метод кредитування, при якому позичальник отримує право на отримання і використання кредиту у відведений термін, при цьому встановлюється ліміт видачі та/або ліміт заборгованості. В даному випадку кредитна лінія відновлювальна, що передбачає право позичальника в межах терміну дії договору та в межах встановленого кредитного ліміту знову одержувати кредитні кошти. Оскільки строк дії договору, укладеного сторонами, не закінчився, підстави для визнання зобов`язання виконаним відсутні. Крім того, рішенням Київського районного суду м.Полтави від 02 березня 2021 року встановлена відсутність заборгованості позивача за кредитом станом на 27 листопада 2020 року. При цьому позивачем не надано суду доказів невикористання кредитних коштів після 27 листопада 2020 року. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України с уд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем суду не надано доказів відсутності заборгованості за кредитним договором станом на день його звернення з даним позовом до суду. Тому в задоволенні позовної вимоги про визнання зобов`язання виконаним необхідно відмовити. Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача розірвати кредитний договір, суд дійшов наступних висновків. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. До цих засад віднесено свободу договору (пункт 3), справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6). Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Із положень ч. 1 ст. 627 ЦК України слідує, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін. Реалізація принципу свободи договору передбачає також право його сторін змінити (повністю або частково) та припинити (розірвати) договір, якщо інше не передбачено законом або договором. Свобода договору не є абсолютною (необмеженою): вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору. Норми чинного законодавства також закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Діючий закон не містить імперативної норми, яка б позбавляла учасників цивільних відносин можливості відмовитися від раніше укладеного правочину. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, водночас, договір може бути розірваний за рішенням суду у разі істотного порушення договору сторонами або в інших випадках, які встановлені договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали договір про надання банківських послуг від 10 лютого 2014 року за взаємною згодою сторін. При цьому сторони не визначили правові підстави для розірвання договору. У справі відсутні належні та допустимі докази про те, що договір про надання банківських послуг не відповідає вимогам чинного законодавства, у тому числі Закону «Про захист прав споживачів», а сторони допустили істотне порушення його умов. Суд відхиляє посилання позивача в його позовній заяві, що оспорюваний договором порушено його права, оскільки як встановлено, вказаний договір не передбачав сплату відсотків чи інших платежів, а відповідно є таким, що в повній мірі відповідає інтересам позивача. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для розірвання цього договору. Крім того, з долучених до матеріалів справи доказів не вбачається, що позивач звертався до банку з пропозицією розірвати кредитний договір. Всі його звернення та звернення його представника були спрямовані на одержання інформації та повернення коштів (а.с. 23-24, 29-30, 36). Відповідно, вимоги позивача про розірвання договору відповідачу не надходили, відповідачем не розглядалися, в їх задоволенні банк позивачу не відмовляв. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оскільки відповідач неправомірно не відмовляв позивачу в розірванні договору, підстави для зобов`язання його договір розірвати відсутні. Крім того, виходячи з принципу свободи договору, суд також позбавлений можливості зобов`язати відповідача розірвати договір, що був укладений ним з [PERSON] 10 лютого 2014 року. З цих підстав в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача розірвати договір необхідно відмовити. Вирішуючи позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача повернути позивачу сплачені кошти, суд враховує, що кредитний договір, укладений сторонами, діє. Рішенням суду від 02 березня 2021 року встановлено отримання [PERSON] кредитних коштів в розмірі 99382,52 грн. станом на 27 листопада 2020 року, та сплату 133237,12 грн. також станом на 27 листопада 2020 року. Докази відсутності заборгованості позивача перед відповідачем станом на день його звернення з даним позовом до суду - 01 жовтня 2021 року до матеріалів справи позивачем не додані. Частина 4 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається з наданої позивачем до матеріалів справи довідки, виданої КБ «ПриватБанк» 28 вересня 2021 року за №U20V10VE6KMIFK71, станом на 28 вересня 2021 року залишок по рахунку № [NUMBER] (Картка Універсальна Голд) становить - 10475,30 грн. (а.с. 40). Крім того, рішенням Київського районного суду м.Полтави від 02 березня 2021 року у цивільній справі №552/404/21 чи постановою Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2021 року у даній справі з КБ «ПриватБанк» на користь позивача будь-які кошти стягнуті не були. У даному рішенні лише було наведено мотиви прийняття судом рішення про відсутність заборгованості [PERSON] перед банком та наведено розрахунок. Вказаним рішенням також не встановлено обов`язку банку повернути будь-які кошти позивачу. Як вже встановлено судом, правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані кредитним договором №б/н, укладеним ними 10 лютого 2014 року. Кредитним договором не передбачено повернення банком позичальнику сплачених коштів. Інші підстави для зобов`язання відповідача повернути кошти позивач не зазначив. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути грошові кошти також не підлягає до задоволення. Таким чином в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судовий збір» звільнений, судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed