Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, за участю третьої особи - Новомосковського районного відділу Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в якому, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування означеним будинком. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідач у вказаному приміщенні не мешкає з 2009 року, особистих речей в будинку не має. Позивач надав заяву згідно якої просить розглядати позов за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. В судовому засіданні 09 грудня 2014 року здійснено заміну третьої особи на належну - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області . Від третьої особи повідомлень про причини неявки не надходило, повідомлено про дату час та місце судового розгляду належним чином. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який згідно заяви не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явилися, на підставі ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02 вересня 2004 року. В будинку за вказаною адресою також з 17 серпня 2007 року зареєстрований [PERSON], [INFO] - відповідач по справі, який на момент реєстрації в квартирі був чоловіком матері позивача. Шлюб розірвано 09 вересня 2011 року. Як вбачається з довідки голови квартального комітету кварталу № 20 м. Новомосковська від 17 листопада 2014 року, Акту від 26 січня 2015 року комісії у складі голови квартального комітету № 20 м. Новомосковська, мешканців будинків [ADDRESS], [PERSON] з 2009 року по 26 січня 2015 року фактично не проживає за адресою місця реєстрації. Отже, позивач, відповідно до ст.10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені обставини, того, що у квартирі за адресою: вул. Робоча, 6/4, м. Новомосковськ Дніпропетровської області відповідач не проживає більше року, а лише зареєстрований в ній. У відповідності до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, згідно матеріалів справи не вбачається наявності договору чи заповіту, на підставі яких встановлено сервітут відповідача щодо користування квартирою позивача, матеріали справи свідчать про відсутність відповідача у житловому приміщенні, що належить позивачу більше, ніж 1 рік. За таких обставин, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 243,60 гривень, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 243,60 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved