Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за використану електричну енергію, посилаючись на те, що здійснює розподіл електричної енергії за регульованим тарифом на території Київської області. Особовий рахунок на користування електричною енергією у квартирі [ADDRESS] відкрито на ім`я [PERSON] . Проте, відповідно договору купівлі-продажу від 26.04.2017 року відповідач [PERSON] являється власником квартири за вказаною адресою, однак всупереч ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідач не звертаючись до позивача з приводу укладення договору про користування електричною енергією за вказаною адресою, користувалася електричною енергією відповідно до ст.714 ЦК України. Станом на 31.12.2018 року заборгованість за використану боржником в період з 01.11.2017 р. по 30.09.2018 р. електроенергію складає 9 430,22 грн. В добровільному порядку відповідач відмовляється сплачувати кошти, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 9 430,22 грн. заборгованості за використану електричну енергію, яка виникла в період з 01.11.2017 року по 30.09.2018 року та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 грн. 00 коп. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.07.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач до суду не з`явилась, про день і час розгляду справи була повідомлена шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, поважні причини неявки суду не повідомила, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] , являється малолітня [PERSON] , [INFO] , від імені якої діє як законний представник мати - [PERSON] , що підтверджується наявним в матеріалах справи копією договору купівлі-продажу квартири . З особової картки споживача, особовий рахунок [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що заборгованість складає 9 430,22 грн. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом (ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 31 ЦК України передбачено, що малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду. Згідно положень ст.1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. Судом встановлено, що власником квартири являється малолітня [PERSON] , [INFO] , від імені якої діє як законний представник мати - відповідач [PERSON] . Відносини щодо майна малолітніх осіб визначаються нормами сімейного законодавства. Малолітнім особам може належати будь-яке майно, яке відповідно до закону є об`єктом права приватної власності фізичних осіб. Проте, будучи власниками, малолітні не здатні здійснювати свої права самостійно, оскільки мають часткову цивільну дієздатність (ст. 31 ЦК України). Тому, майном, що належить малолітній дитині, управляють інші особи і, у першу чергу, - її батьки (ч. 1 ст. 177 СК України). Право батьків на управління майном дитини виникає на підставі прямої вказівки закону. При здійсненні повноважень щодо управління майном управитель діє від свого імені в інтересах малолітньої особи, яка є власником майна. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Проте, всупереч покладеного законом обов`язку, відповідач допустила порушення і плата за надані послуги з електропостачання не здійснюється, при цьому порушуються не тільки інтереси позивача, але й інтереси дитини, не сплачуючи послуги за свою малолітню дитину, як власника квартири, в результаті чого утворилася заборгованість. Відповідно до ч. 9 ст. 177 ЦК України неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить якщо інше не встановлене договором або законом. Згідно п. 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 14.02.2018 року у справі № 462/6393/15-ц). Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог п. 42 Правилами користування електричною енергією для населення передбачено, що споживач електроенергії зобов`язаний дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору; оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Пунктом 5.5.5 ПРРЕЕ, боржника зобов`язано, зокрема: користуватися електричною енергією виключно на підставі договору ( договорів ); сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; здійснювати оплату рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору. Відповідно п. 28 ПКЕЕН передбачено, що у разі відсутності у побутового споживача коштів на оплату заборгованості він повинен звернутися до енергопостачальника із заявою про складання графіка погашення заборгованості або відстрочення терміну оплати та надати довідки, що підтверджують його неплатоспроможність. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами відсутні чинні договори про надання послуг з електричної енергії. Встановлено, що відповідачем, як управителем майна дитини, не сплачуються отримані послуги з електропостачання у зв`язку з чим утворилася заборгованість у сумі 9 430,22 гривень. Зазначена заборгованість підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості. Оскільки, відповідач, будучи законним представником малолітньої, яка являється власником житлового приміщення, має заборгованість за отриманні послуги з електропостачання, тому, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 1 921 гривень.

Outcome: approved