Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Азовзагальмаш» (далі ПАТ «Азовзагальмаш») про стягнення невиплаченої заробітної плати в сумі 16142,21грн. та моральної шкоди в розмірі 2000грн. Під час розгляду справи позивач вточнив позовні вимоги, просив суд стягнути з ПАТ «Азовзагальмаш» суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 16142,21грн. та моральну шкоди в розмірі 500 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що працює у ПАТ «Азовзагальмаш» з 11.07.2013р., але з жовтня 2014р. та по теперішній час відповідачем не виплачена заборгованість по заробітній платі. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не зявився, заяву про розгляд справи в його відсутність не подавав, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу у відсутності представника відповідача на підставі ст. 224 ЦПК України, заочно. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює у відповідача ПАТ «Азовзагальмаш» з 11.07.2013р. Розрахунок з позивачем з жовтня 2014р. не проводиться, в результаті чого за період з жовтня 2014р. по квітень 2015р. виникла заборгованість по заробітній платі в сумі 16142,21 грн., що підтверджується наданими розрахунковими листками. Частиною 7 статті 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.115 Кодексу Законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. З огляду на викладене суд вважає, що оскільки відповідачем була нарахована, але вчасно не виплачена заробітна плата, заборгованість за якою складає 16142,21грн., то вказана сума підлягає стягненню на користь позивача. В матеріалах справи відсутні належні, достовірні та допустимі докази того, що відповідач не мав можливості здійснити своєчасну виплату усіх належних позивачу сум. При цьому, суд застосовує положення: частини першої та другої статті 4 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, якими передбачено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел; частини шостої вказаного закону, якою гарантовано, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості; частини 5 статті 97 КЗпП України, якою встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку, а всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Зважаючи на зміст застосовуваних та вказаних норм матеріального права, а також встановлені судом обставини, право позивача на своєчасну оплату праці слід визнати таким, що було порушено відповідачем, а тому, на підставі частини першої статті 55 Конституції України, частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 115 КЗпП України воно підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, не виходячи при цьому за межі позовних вимог відповідно до ст.11 ЦПК України. Стаття 237-1 КЗпП України, передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», із змінами, внесеними п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року № 5, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що невиплатою заробітної плати позивачу протягом значного проміжку часу спричинена моральна шкода, оскільки дійсно людина, яка працює з метою отримання коштів на життєві потреби, має розраховувати на належну оплату своєї праці, а тому і разі неотримання заробленого відчуває себе пригніченою, змушена додавати додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з принципів справедливості та розумності, з урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, відповідає перенесеним стражданням, і стягує розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду - 500 гривень. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, розмір якого становить 243,60грн., тому в силу положень частини третьої статті 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved