Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 31735,10 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 27.02.2015 відповідач отримав кредит в розмірі 8726,01 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Взяті на себе зобов`язання позивач виконав у повному обсязі надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором. Відповідач не надавав позивачу вчасно грошові кошти для погашення заборгованості, чим порушив зобов`язання за договором. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань утворилася заборгованість, яка станом на 17.09.2019 складає 31735,10 грн., з яких 8363,01 грн. - заборгованість за кредитом; 5671,29 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 16726,00 грн. - заборгованість комісією; 974,80 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Відповідно до змісту ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилався на укладення між ним та відповідачем Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 27.02.2015 (а.с. 4) (далі - Генеральна угода) та Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 5) (далі - Анкета-заява), відповідно до Генеральної угоди відповідач погодився, що вказана Генеральна угода разом з запропонованими Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що до укладеного 27.02.2015 кредитного договору були застосовані норми цивільного законодавства, які регулюють таку форму договору, як договір приєднання, однак, суд не може погодитися з таким твердженням і застосувати до вказаного договору норми договору приєднання з огляду на наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. До даних правовідносин не можна застосувати правила договору-приєднання, передбачені ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивачем надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 6-29) (далі - Умови), але вказаний витяг не містять підпису відповідача, який би свідчив про те, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними підписуючи Генеральну угоду, а також те, що Умови в подальшому не змінювались без його відома. А Тарифи, про які ідеться в Генеральній угоді позивачем взагалі не надано. Суд наголошує, що позивачем не надано копії примірника Умов та правил надання банківських послуг, які відповідно до ст. 207 ЦК України, як один із примірників договору мають містити підпис відповідача, а надано лише витяг з них. На підставі викладеного суд вважає, що оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 6-29), який надані позивачем на підтвердження свої вимог не містять підпису відповідача, а позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач підписуючи Генеральну угоду, а також те, що Умови в подальшому не змінювались, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27.02.2015 шляхом підписання Генеральної угоди. Отже, суд відхиляє умови, викладені у витягу з Умов (6-29), а при вирішенні справи керується лише тими умовами кредитного договору від 27.02.2015, до яких сторони дійшли згоди шляхом підписання Генеральної угоди. Вказане вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 2.1. Генеральної угоди позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 8726,01 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 1,5% на місяць. Пунктом 2.2. Генеральної угоди передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 974,80 грн. в разі прострочення виконання зобов`язання. Згідно з п. 1.1.2. Генеральною угоди заборгованість по Договору 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 9356,01 грн., при цьому відповідно до фабули Генеральної угоди остання укладена з метою створення умов для виконання позичальником зобов`язань за договором №SAMDN52000110242107 від 26.09.2013 (Договір 1). Позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 27.02.2015, відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати відповідачу 8726,01 грн. Таким чином, позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договором №SAMDN52000110242107 від 26.09.2013. Позивач на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 27.02.2015 посилається на розрахунок заборгованості за договором №б/н від 27.02.2015 року станом на 17.09.2019 (далі - Розрахунок заборгованості) та копію Генеральної угоди (а.с. 4). Частинами 3, 4 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (далі Закон) визначено, що відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно з дотриманням вимог цього Закону обирає форми його організації: введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером; користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи; ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку централізованою бухгалтерією або підприємством, суб`єктом підприємницької діяльності, самозайнятою особою, що провадять діяльність у сфері бухгалтерського обліку та/або аудиторської діяльності; самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства. За змістом статей 8, 9 Закону вбачається, що бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Розрахунок заборгованості містить лише підпис представника позивача, який відповідно до копії довіреності №1734-К-Н-О (а.с. 31), на підставі якої представник позивача діяв на момент звернення з позовною заявою до суду в інтересах позивача, має право лише завіряти документи на їх відповідність оригіналам, а не є відповідальною особою позивача за складення бухгалтерської документації, а також не містить інших обов`язкових реквізитів, таких як: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Тому суд не може прийняти цей доказ як достовірний. Окрім цього, Розрахунок заборгованості містить відомості лише про загальну заборгованість відповідача перед позивачем за умовами договору, які не підписані відповідачем та не є його невід`ємною частиною, а саме - заборгованість за комісією, яка не передбачена Генеральною угодою (а.с. 4). До того ж Розрахунок заборгованості не підтверджений первинними документами бухгалтерського обліку, які необхідні суду для встановлення факту отримання відповідачем грошових коштів в сумі, зазначеній в позовній заяві, а сам по собі розрахунок заборгованості не може бути належними доказом на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України №75 від 04.07.2018 передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Копія Генеральної угоди (а.с. 4) не підтверджує факт надання позивачем та, відповідно, отримання відповідачем кредитних коштів у відповідному розмірі, а лише свідчить про наявність у позивача зобов`язання надати відповідачу кредитні кошти. Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів у спосіб та в обсязі, зазначених в позовній заяві. Так, в позовній заяві позивач зазначає, що банк надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого на картковий рахунок кредитного ліміту. Разом із тим, матеріали цивільної справи не містять ані відомостей про отримання відповідачем банківської картки, ані номеру вказаної картки, ані підтвердження тієї обставини, що відповідач наданою позивачем можливістю розпоряджатися кредитними коштами взагалі скористався. Такими доказами, зокрема, може бути складена у відповідності до вимог діючого законодавства довідка про рух коштів по картковому рахунку відповідача, підписана відповідальною особою банку, розписка відповідача про отримання кредитної банківської картки тощо, але за час розгляду справи судом представник позивача таких доказів на підтвердження заявлених позовних вимог суду не надав. Так, відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц (провадження №61-517св18). Таким чином, позивачем не доведено факт надання відповідачу грошових коштів в розмірі, вказаному в позовній заяві на виконання умов кредитного договору, укладеного шляхом підписання Генеральної угоди, а тому позовні вимоги в частині стягнення суми наданої в кредит за кредитним договором №б/н від 27.05.2015, проценти за користування кредитом, комісія та штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди задоволенню не підлягають. Відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з вищенаведеними нормами ЦПК України позивач не звільнений від доказування обставин, на які він посилається як на обґрунтування своїх позовних вимог, а суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Підсумовуючи викладене, позивач не довів порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором №б/н від 27.02.2015 та не надав належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення з відповідача за кредитним договором №б/н від 27.02.2015 процентів за користування кредитними коштами, комісії, а також неустойки (штрафу) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, не надав суду доказів на підтвердження обставини отримання відповідачем кредитних коштів шляхом отримання готівкою, використання банківської картки тощо. З огляду на викладене суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України

Outcome: dismissed