Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві посилався на те, що між КБ «ПриватБанк» та відповідачем 15 червня 2015 року було укладено договір б/н. Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 2551,38 грн., а відповідач [PERSON] взяла зобов`язання щодо повернення кредиту. Відповідач свої зобов`язання не виконала. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 16975,04 грн. та судові витрати. Ухвалою судді від 16 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні до справи не подавалися. Відповідач надала відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечила (а.с.51-52). Зазначила, що між нею та позивачем 15 червня 2015 року був укладений кредитний договір без номера, термін дії якого визначався по строку дії відповідної неперсоніфікованої платіжної картки номер [NUMBER] , строк дії якої - до 30 червня 2016 року. На початку травня 2016 року «ПриватБанк» повідомив відповідача, що в односторонньому порядку припиняє дію (чинність) спірного кредитного договору з 01 травня 2013 року. Оскільки відповідач протягом 7 днів не повідомила позивачу про незгоду з вказаними змінами, то вважається, що вона прийняла такі умови і спірний кредитний договір припинив свою дію 30 червня 2016 року. Тому перебіг строку позовної давності розпочався з 01 липня 2016 року. Також зазначила, що до матеріалів справи позивачем долучена інша редакція «Умов та правил надання банківських послуг», ніж та, що існувала на день укладення договору. Тому просила застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. При розгляді справи просила взяти до уваги практику судів вищестоящих інстанцій. Відповідач також повідомила суду про зміну прізвища на « [PERSON] ». 16 серпня 2019 року у зв`язку з одруженням [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 16 серпня 2019 року Шевченківським районним у м.Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с.45). Таким чином, на час розгляду справи прізвище, ім`я та по батькові позивача - [PERSON] . З метою встановлення всіх обставин у справі ухвалою суду від 08 листопада 2019 року у АТ КБ «ПриватБанк» витребувано докази, а саме інформацію про строк дії картки, виданої на ім`я [PERSON] . Інші заяви та клопотання від сторін не надходили. В судове засідання представник позивача не з`явився. В матеріалах справи наявне його клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи в засідання також не з`явилась, звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи наявність достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 15 червня 2015 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.9). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На цю обставину звернула увагу Велика палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 15 червня 2015 року процентна ставка не зазначена, сплата комісії не передбачена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 червня 2015 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених банком розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (15 червня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відповідач заявляє про існування на час укладення договору іншої редакції Умов та правил надання банківських послуг, ніж та, що позивачем долучена до матеріалів справи. При цьому відповідач залучила до матеріалів наявну у неї копію таких Умов та правил надання банківських послуг, що відрізняється від залучених позивачем. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких би вбачалось, що даним кредитним договором передбачено сплату процентів, комісії та штрафні санкції за порушення строку повернення одержаних коштів, сам строк, до якого мають бути повернуті такі кошти. Посилання відповідача на розірвання даного договору спростовуються доказами у справі. Так, до матеріалів справи відповідачем залучено вимогу про виконання кредитних зобов`язань в повному обсязі від 04 травня 2016 року за вихідним №554454519, що була направлена КБ «ПриватБанк» на адресу [PERSON] (а.с.53). Як вбачається з вказаної вимоги, банк повідомляв [PERSON] про неналежне виконання нею зобов`язань за кредитним договором та наявність заборгованості станом на 29 квітня 2016 року у розмірі 1496,36 грн. Оскільки заборгованість боржником не погашалася, телефонні дзвінки банку з нагадуванням про необхідність погашення заборгованості нею проігноровані, банк повідомляв про розірвання кредитного договору від 15 червня 2015 року з 31 червня 2016 року. Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Посилання банку у листі на п.5.2, 5.3 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» є безпідставним, оскільки, як вже встановлено судом вони не є частиною кредитного договору, укладеного сторонами. На підтвердження цієї обставини також свідчить той факт, що у наданому позивачем до матеріалів справи витягу з Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» пункти 5.2., 5.3 відсутні. Таким чином суд встановив, що умовами кредитного договору, укладеного сторонами, не передбачено порядку його розірвання. Тому суд керується нормами чинного законодавства. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Оскільки кредитним договором інше не встановлено, він може бути розірваний лише в письмовій формі, в якій договір укладався. Будь-які докази того, що відповідач в письмовому вигляді повідомляла банку про згоду на розірвання договору, в матеріалах справи відсутні. Тому суд приходить до висновку, що кредитний договір б/н, укладений сторонами, є дійсним. На користь такого висновку суду свідчить також і та обставина, що після направлення позивачем відповідачу вказаної вище вимоги з повідомленням про розірвання договору, банк не позбавив відповідача доступу до кредитних коштів. Відповідач і після 31 червня 2016 року використовувала кредитні кошти, частково здійснювала їх повернення, що підтверджується розрахунком її заборгованості. Крім того, після 31 червня 2016 року банк здійснював видачу кредитних карток на ім`я [PERSON] : 03 серпня 2018 року - № [NUMBER] терміном дії до травня 2022 року, 08 жовтня - № [NUMBER] терміном дії до червня 2022 року (а.с.154). Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 15.06.2015 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] , станом на 10-07-2019 (а.с.5-8), відповідачем отримано кредитних коштів на загальну суму 24834,66 грн. Як вже встановлено судом, умовами кредитного договору, укладеного сторонами, не передбачено сплати відсотків, їх розміру, суми, періодичності сплати, сплати комісії. Тому суд приходить до висновку, що відповідачем було отримано кредитних коштів в розмірі 24834,66 грн., решта заборгованості безпідставно їй нарахована позивачем. Також з наведеного розрахунку вбачається, що протягом терміну дії вказаного вище кредитного договору відповідачем сплачено банку коштів за кредитним договором в загальній сумі 19409,84 грн. Тому на час розгляду справи її заборгованість за кредитом становить: 24834,66 грн. - 19409,84 грн. = 5424,82 грн. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Вирішуючи вимоги відповідача про застосування позовної давності при розгляді справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ч.1 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як встановлено судом, відповідно до кредитного договору №б/н від 15 червня 2015 року кінцевий термін повернення кредитних коштів відповідає строку дії картки. На виконання вимог договору банк забезпечив відповідача кредитними картками, термін дії останньої з яких спливає у червні 2022 року, а відповідно і кінцевий термін повернення кредитних коштів, - до кінця червня 2022 року. Відповідач періодично здійснювала повернення кредиту, що підтверджується розрахунком її заборгованості. Здійснюючи оплату за кредитом, що перевищує розмір щомісячного платежу, відповідач фактично сплачувала заборгованість за кредитом, чим вчиняла дії, які свідчать про визнання нею боргу. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Востаннє відповідач сплатила суму в розмірі, що значно перевищує щомісячний платіж, 22 вересня 2018 року. Тому 22 вересня 2018 року перебіг позовної давності перервався та розпочався заново, відповідно підстави для застосування давності при вирішенні даного спору відсутні. На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в сумі 5424,82 грн. В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. Оскільки судом позов задоволено на 32%, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 614,72 грн. на відшкодування понесених судових витрат пропорційно до задоволених відносно неї позовних вимог. Всього з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 6039,54 грн.

Outcome: partial