Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з відповідача суму позики в розмірі 150 000,00 грн., що є еквівалентом 5000,00 доларів США за договором від 06.03.2008 року, а також просить стягнути пеню в розмірі – 21078,08 грн., 3% річних – 36013,00 грн.; інфляційні витрати в сумі – 63175,00 грн., понесені витрати на оплату судового збору у сумі 2702,66 грн. вказав, що після отримання грошей відповідач уникав спілкування, обіцяв повернути позичені кошти, проти умов договору щодо повернення грошей не виконав. При укладанні договору відповідачам була надана письмова розписка. Позивач в судове засідання з’явився, підтримав позовні вимоги. Вказав, що перебував з відповідачем у дружніх відносинах, неодноразово позичав тому гроші в невеликих розмірах. Останній раз, оскільки сума була значна, договір був оформлений письмово. Просить задовольнити позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з’явився. До суду надав відзив, в якому зазначив, що на цей час закінчилися строки позовної давності, в зв’язку із чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю Представник відповідач у судовому засіданні просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що відповідачем було повернуто гроші позивачу, проте відповідні документи на цей час не збереглися. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Судом установлено, що 06.03.2008 року [PERSON] позичив [PERSON], грошові кошти у сумі 25200 гривень, що еквівалентно сумі 5000 доларів США, які відповідач зобов’язався повернути у строк до 06.03.2009 року, про що складено договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О.М. Дії сторін у справі відповідають вимогам норм цивільного законодавства, зокрема, ст. 1047 ЦК України, згідно якої договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов’язання не звільняє сторону від відповідальності за порушення зобов’язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами. Судом установлено, що позичальник належним чином не виконав прийнятих на себе зобов’язань і не повернув позивачу позичені кошти у встановлені терміни. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed