Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, посилаючись на те, що разом з ним в будинку зареєстрована відповідач по справі за адресою: [ADDRESS]. На початку жовтня 2015 року відповідач по справі зібрала свої речі та пішла з будинку. З того часу вона в будинку не проживає, більш ніколи в будинок з метою проживання не приходила, житлом не цікавилась, комунальні рахунки не сплачує, тому позивач змушений сплачувати комунальні послуги сам, таким чином всі обов'язки, що випливають з утримання будинку [PERSON] не виконуються, відповідач знятися з місця реєстрації у добровільному порядку не бажає. Все викладене вище і змусило [PERSON] звернутися до суду з даним позовом. 15.11.2016 року відповідач подала до суду зустрічний позов до [PERSON] про вселення та визначення порядку користування житлом, посилається на те що у 2001 році вселилася в будинок відповідача, як його дружина, в цьому будинку народилися їх діти : син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які зареєстровані та проживали у спірному будинку до січня 2016 року. Іншого житла у [PERSON] та її дітей немає. Її колишній чоловік [PERSON] створив неприйнятні умови для проживання, а тому вона з дітьми вимушена з січня 2016 року винаймати житло у місті Первомайський, куди у січні 2016 року відповідач перевіз речі відповідача та її дітей, які сам вирішив віддати. Просить суд вселити її разом з дітьми у спірний будинок, надати частину будинку у користування для проживання. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, заперечували проти задоволення зустрічного позову. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та наполягали на задоволенні зустрічного позову. Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 19.01.1992 року. З довідки № 1145 від 12.10.2016 року, виданої виконавчим комітетом Суданської сільської ради Первомайського району Харківської області, вбачається, що відповідач по справі дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Згідно акта обстеження житлового приміщення б/н від 12.10.2016 року відповідач по справі за зазначеною вище адресою не мешкає з жовтня 2015 року (а.с. 14). Як вбачається з матеріалів справи, причиною звернення до суду є те, що позивач вимушений безпідставно сплачувати поточні комунальні послуги за відповідача, оскільки вона не мешкає в спірному будинку більш одного року, але з реєстраційного обліку не знялася, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Допитані в судовому засіданні свідки та сама відповідач по справі підтвердили те, що [PERSON] добровільно, з власної ініціативи зібравши свої речі залишила місце проживання в першій половині жовтня 2015 року та переїхала до своєї знайомої, після чого винайняла квартиру для проживання за адресою: [ADDRESS] де на даний час мешкає. Ст. 405 ЦК України передбачає, що особа втрачає право на користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Беручи до уваги викладене вище, суд дійшов висновку, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад рік без поважних причин з власної ініціативи, тому її можна визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом з тим, в задоволенні зустрічного позову суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позиція відповідача [PERSON] щодо створення позивачем по справі неприйнятних умов для проживання та перешкоджання їй в поверненні до місця свого мешкання не знайшла свого об'єктивного підтвердження та не доводиться наявними у справі доказами та показами свідків. Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Стосовно витрат на правову допомогу в сумі 600 грн. суд має зазначити, що згідно з п.47 та п.48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу компенсуються стороною відповідача у випадку надання належних доказів, що такі витрати стороні по справі (позивачу) надавалися. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач, окрім квитанції (а.с.21), яка не відповідає нормам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (не містять номеру за порядком та даних про організаційно-правову форму здійснення діяльності (наприклад, фізична особа-підприємець, самозайнята особа, тощо), інших доказів надання правової допомоги суду не надав, зокрема і щодо розрахунку, в якому саме процентному відношенні від мінімальної заробітної плати особа, яка складала позовну заяву, встановила розмір винагороди (5, 10, 40 або іншій процент від мінімальної заробітної плати, відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах) та за який час позовна заява була складена і які відповідні дії проведені (вивчення документів, безпосереднє складання заяви, тощо), тому вказана вимога підлягає відхиленню. На підставі викладеного,

Outcome: partial