Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, з урахуванням поданих уточнень, про поновлення на роботі, стягнення недоотриманих коштів та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що позивач працював у відповідача з 12.10.2006 року на посаді агента відділу сприяння продажу. 26.01.2017 року позивача було ознайомлено з наказом від 19.01.2017 року про зміну істотних умов праці агентів відділу сприяння продажу у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, яка полягала у встановленні неповного робочого дня. Наказом № 1928/к від 22.05.2017 року позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. Вказане звільнення позивач вважає незаконним, оскільки, на його думку, відсутні причини, які б робили неможливим збереження колишніх істотних умов праці. Також позивач вказує, що зазначена в наказі про його звільнення начебто написана ним заява про відмову від роботи в нових умовах праці йому не відома. Крім того, він є інвалідом другої групи по зору, у зв'язку з чим роботодавець не має права в односторонньому порядку встановити йому неповний робочий день. У зв'язку з тим, що позивачу були змінені істотні умови праці, йому відповідачем неправильно нараховувалась заробітна плата відповідачем, зокрема, з 12 січня 2017 року по 01 квітня 2017 року - виходячи з шестигодинного робочого дня, а з 01 квітня 2017 року - виходячи з чотирьохгодинного робочого дня. На підставі викладеного, з урахуванням уточнень, позивач просив визнати незаконним, таким, що виданий безпідставно та порушує права працівників, наказ відповідача від 19.01.2017 року та скасувати його, скасувати всі акти відповідача, видані на підставі та для забезпечення реалізації вказаного наказу та зобов'язати відповідача привести трудові відносини з працівниками відділу сприяння продажу та умови праці до стану, що мав місце до 01.04.2017 року, поновити позивача на посаді агента відділу сприяння продажу ПАТ «Оболонь», стягнути з відповідача добросовісне заохочення за подані позивачем раціоналізаторські пропозиції в розмірі 19200 грн. за кожну, а всього 57600 грн., вартість не отриманих позивачем подарунків за весь період роботи на суму 2500 грн., недоотриману заробітну плату за весь період роботи, протягом якого позивачу було встановлено неповний робочий день, в розмірі ? від суми посадового окладу за весь період, вирахувані з заробітної плати позивача за грудень 2016 року 300 грн. та недоотриману заробітну плату в розмірі 186,38 грн., а всього 486,38 грн., недоотриману заробітну плату за січень 2017 року в розмірі 563,42 грн., недоотриману заробітну плату за лютий 2017 року в розмірі 800 грн., недоотриману заробітну плату за березень 2017 року в розмірі 808,03 грн., недоотриману заробітну плату за квітень 2017 року в розмірі 1602,64 грн., недоотриману заробітну плату за травень 2017 року в розмірі 1046,54 грн. (до 22.05.2017 року), недоотриману заробітну плату за травень 2017 року в розмірі 644,02 грн. (з 23.05.2017 року по 26.05.2017 року), недоотриману вихідну допомогу в розмірі 1186,63 грн., недоотриману компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1632 грн. Крім того, позивач вказав, що вказаними незаконними діями відповідача щодо звільнення позивача йому було заподіяно моральної шкоди, яку він оцінює в одну гривню та просить стягнути з відповідача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що у зв'язку зі зменшенням обсягів виробництва та продажу продукції, з метою оптимізації витрат та одержання прибутку, для ефективності і оптимізації управління виробництвом та збутом продукції відбулась зміна в організації виробництва та праці підприємства - 84 працівникам встановлено неповну тривалість робочого дня, зокрема, і позивачу, якому було встановлено чотирьохгодинний робочий день. Позивача з відповідним наказом було ознайомлено 26.01.2017 року, тоді ж він повідомив про свою незгоду продовжувати роботу в нових умовах. Крім того, 12.05.2017 року від позивача надійшло дві заяви про незгоду зі скороченням тривалості робочого дня та про здійснення тиску на позивача у зв'язку з незгодою зі скороченням тривалості робочого дня. Як пояснив представник відповідача, якщо колишні істотні умови праці не можуть бути збережені, а працівник не згоден продовжувати роботу в нових умовах, трудовий договір припиняється на підставі відмови працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Оскільки позивач двічі відмовився від продовження роботи в нових умовах, можливості збереження роботи позивачу у підприємства не було, як і поновити його на посаді внаслідок його незгоди з роботою в нових умовах. Окрім того, позивачу було запропоновано інші посади на підприємстві, але згоди від позивача отримано не було. Заслухавши пояснення позивача, пояснення представника відповідача повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи з дитинства по зору (а.с.156). 12.10.2006 року [PERSON] прийнято на посаду агента відділу маркетингу ринків напоїв ПАТ «Оболонь» за строковим договором на неповний шестигодинний робочий день з 12.10.2006 року до 11.01.2007 року на підставі Наказу №4658/к від 12.10.2006 року (а.с.120), підстава - заява [PERSON] з візами (а.с.121). Відповідно до Наказу про переведення на іншу роботу №3260/к від 26.06.2013 року [PERSON] було переведено з посади агента відділу маркетингу ринків напоїв на посаду агента відділу сприяння продажу за строковим договором з шестигодинним робочим днем з понеділка по п'ятницю, загалом 30 годин на тиждень, з 20.06.2013 року до 11.07.2013 року (а.с.122), підстава - заява [PERSON] з візами (а.с.123). Наказом про зміну істотних умов праці у відділі сприяння продажу №58/0/3-17 від 19.01.2017 року позивача попереджено про зміну істотних умов праці та встановлено йому чотирьохгодинний робочий день (а.с.34-38). Вказаний реєстр містить підпис позивача у графі «Дані про відмову від продовження роботи в нових умовах». В судовому засіданні позивач підтвердив ту обставину, що його було ознайомлено із вказаним вище наказом. Із заяв позивача від 06.05.2017 року убачається, що він не погоджується зі скороченням тривалості робочого дня (а.с.45-46). Дану обставину було підтверджено в судовому засіданні із пояснень учасників. Згідно п.2.6 посадової інструкції агента відділу сприяння продажу (а.с.108-112), з якою позивача було ознайомлено, завданнями та обов'язками агента є раціональна та ефективна організація своєї діяльності, додержання встановлених норм та правил виконання робіт, трудової поведінки, етики професійних відносин тощо. Як убачається з журналу обліку виходу на роботу працівників відділу сприяння продажу, позивач [PERSON] у січні 2017 року з'являвся на роботу періодично, зокрема, 11.01.2017 року, 12.01.2017 року, 13.01.2017 року, 16.01.2017 року. З пояснень сторін та матеріалів справи також убачається, що позивач був присутній на роботі 26.01.2017 року під час ознайомлення з наказом про зміну істотних умов праці. З матеріалів справи убачається, що позивачу пропонувалися вакантні посади (а.с.40-43) шляхом запрошення керівника підрозділу з'явитися до відділу кадрів, особистого відвідування комісією товариства адреси місця проживання позивача та шляхом направлення пропозицій у письмовому вигляді, проте позивач до відділу кадрів для ознайомлення з ними не з'явився, згоду на роботу на іншій посаді не надав. Дана обставина також була встановлена із пояснень позивача та представника відповідача. Судом встановлено та не заперечувалося учасниками справи факт того, що дійсно, у зв'язку із зміною істотних умов праці та зменшенням обсягів виробництва і продажу продукції, на підставі наказу відповідача від 19.01.2017 року усім агентам відділу сприяння продажу було встановлено різну тривалість робочого дня. Судом також встановлено, що таке рішення було прийнято керівництвом відповідача виходячи із виробничих потреб та врахуванні норм чинного законодавства України. Наказом відповідача від 13.01.2014 року №29/0/3-14 про відкриття проекту (а.с.52) було відкрито проект [INFO]. З рішення по керуванню корпоративними продажами ПАТ «Оболонь» (а.с.53 - 61) убачається, що система [INFO] - це система для автоматизації процесів обліку замовлень, продаж і мерчендайзингової діяльності польового торгового персоналу, а також збору статистичної інформації про торгову діяльність дистриб'юторів. Рішення засноване на принципах SFA і DMS і призначено для виробників та імпортерів, що здійснюють продажі через мережу власних філій або дистриб'юторів. Пунктом 2.1 посадової інструкції агента відділу сприяння продажу визначено, що агент виконує спеціальні роботи із застосуванням положень та методів теорії маркетингу, пов'язані з дослідженням ринків збуту продукції підприємства, просуванням товарів на ринки, збирання та оброблення маркетингової інформації. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що запровадження вказаної системи безпосередньо впливає на роботу відділу сприяння продажу, оскільки оптимізує роботу його працівників у зв'язку із новим підходом вивчення ринків збуту, збирання та оброблення маркетингової інформації тощо. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що запровадження вищенаведеної системи окрім іншого, спрямоване на оптимізацію діяльності відповідача та його структурних підрозділів в тому числі і на відділ сприяння продажу, в якому працював позивач. З довідки про окремі показники діяльності відповідача від 08.08.2017 року №1848/0/2-17 убачається, що чисельність персоналу, випуск продукції та чистий прибуток підприємства у 2017 році значно зменшився, в порівнянні з аналогічними періодами попередніх років. В судовому засіданні представником відповідача було повідомлено, що запровадження системи [INFO] зумовлено, окрім іншого і зменшенням розміру видатків підприємства у зв'язку із зменшенням кількості виготовленої продукції. Представник відповідача зазначив, що однією із завдань оптимізації роботи підприємства шляхом зміни істотних умов праці у вигляді зменшення тривалості робочого дня працівників, є збереження їх місця роботи, а не звільнення із займаних посад певної частини працівників. Таким чином, з аналізу встановлених судом обставин убачається, що дійсно на підприємстві було змінено істотні умови праці для агентів відділу сприяння продажу, зумовлених конь`юктурою ринку, запровадження інноваційних систем, зміною законодавства в сфері виготовлення та обігу алкогольних напоїв, до яких було віднесено і частину продукції відповідача, яка реалізується ним. Жодних доказів, які б спростовували висновку суду про реальну зміну істотних умов праці для всіх працівників відділу сприяння продажу, а не виключно для позивача з метою створення йому перешкод в роботі, матеріали справи не містять та учасниками надані не були. У зв'язку із належним повідомленням позивача про зміну істотних умов праці, відсутності його згоди працювати на іншій запропонованій посаді, яка б відповідала його кваліфікації та іншим критеріям, що ставляться до таких посад, наказом відповідача №1928-к від 22.05.2017 року позивача було звільнено із займаної посади згідно п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи із зміною істотних умов праці. У зв'язку із тривалою відсутністю позивача на робочому місці, вказаний наказ було направлено на адресу місця його проживання поштою, який ним було отримано 27.05.2017 року, що визнається самим позивачем. У супровідному листі до вказаного наказу також було зазначено, що позивачу необхідно прибути до відділу кадрів товариства для отримання трудової книжки та розрахунку по заробітній платі або надіслати заяву про пересилку документів на його адресу. Письмової згоди на пересилання трудової книжки позивачем надано не було. Доказів, які б спростовували зазначене вище, матеріали справи не містять. Окрім цього, приписами статті 172 КЗпП України визначено, що у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач надавав відповідачу індивідуальну програму реабілітації інвалідів, однак його стан здоров'я, було враховано під час його працевлаштування, тому й встановлено не повний робочий день. У відповідності до ст.32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Отже, зі змісту зазначеної норми убачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Пунктом 6 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачено відмову працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмову від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. З аналізу наведених норм слідує, що для інвалідів на їх прохання може бути встановлено неповний робочий час. У разі змін в організації виробництва і праці та неможливості збереження попередніх умов роботи працівника та непогодження працівника на нові умови праці трудовий договір припиняється на підставі відмови від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Посилання позивача на те, що ст. 172 КЗпП України передбачено заборону роботодавцю в односторонньому порядку встановлювати інваліду неповний робочий день, не узгоджуються з нормами чинного законодавства, оскільки наведена стаття прямої заборони не містить, а тільки регламентує застосування праці інвалідів. Крім того, як було встановлено в ході розгляду справи, позивача вже було прийнято на роботу із встановленням неповного робочого часу у відповідності до його ж заяви. Як убачається з пояснень сторін та матеріалів справи, відповідачем дотримано законодавчо визначений порядок звільнення позивача, у встановлені законом строки його попереджено про зміну істотних умов праці, у зв'язку з неможливістю збереження колишніх істотних умов праці запропоновано позивачу кілька посад на вибір для переведення, проте позивача не влаштували нові умови праці. За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України відбулося з дотриманням норм чинного законодавства України, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Інші позовні вимоги, на думку суду, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, та, з урахуванням висновку про безпідставність поновлення позивача на посаді агента відділу сприяння продажу, задоволення також не підлягають. Інші наявні в матеріалах справи докази та пояснення учасників процесу, висновків суду не спростовують та на ухвалене судом рішення не впливають.

Outcome: dismissed