Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати довіреність від 20.12.2012 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], яка зареєстрована під № 1559, удаваним правочином, а також визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «RENAULT», модель «KANGOO», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], звільнити з-під арешту вказаний автомобіль. Обгрунтовуючи позов позивач посилається на те, що при оформленні довіреності відповідач фактично продав йому автомобіль, який наразі перебуває під арештом згідно постанови державного виконавця. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на те, що фактично сторони здійснили купівлю-продаж автомобіля, але оформили це довіреністю та розпискою. Відповідач в судове засіданні не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав. Представник третьої особи в судове засідання повторно не зявився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв, клопотань чи заперечень суду не подав. Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачеві [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки «RENAULT», модель «KANGOO», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. 20 грудня 2012 року відповідач [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив позивача [PERSON] розпоряджатись вказаним автомобілем, керувати автомобілем, представляти інтереси власника у будь-яких установах, підприємствах і організаціях у будь-яких питаннях, повязаних з розпорядженням та управлінням цим транспортним засобом, що підтверджується довіреністю. 20 грудня 2012 року відповідач [PERSON] у простій письмовій формі написав розписку про отримання від [PERSON] коштів в розмірі 5\~000 доларів як попередню оплату за автомобіль марки «RENAULT», модель «KANGOO», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується розпискою. 26 лютого 2013 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Обухівського РУЮ Київської області було накладено арешт на все майно відповідача [PERSON] в межах виконавчого провадження, внаслідок чого спірний автомобіль перебуває під арештом, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Протягом 2013-2015 року позивач [PERSON] укладав договори обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо користування вказаним вище автомобілем, що підтверджується полісами. При наданні правової оцінки позовним вимогам по їх суті суд враховує наступне. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обовязків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно ч. 1\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства,\~а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути\~спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі\~ст. 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст. 628 ЦК України\~передбачено, що зміст\~договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторонами не було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, сторони не визначили у письмовій формі всі обовязкові за законом і суттєві умови договору, позивач як покупець взагалі не підписував жодного документа щодо придбання автомобіля, його підпис відсутній у розписці та довіреності, тому вказані документи можуть підтверджувати лише одностороннє волевиявлення відповідача [PERSON], а не досягнення згоди обома сторонами правочину за всіма істотними умовами. Доводи про довіреність як форму попереднього договору суд вважає необґрунтованими, оскільки основний договір купівлі-продажу автомобіля сторонами не укладався, суду не повідомлено відомостей про реальні дії сторін щодо реалізації намірів укласти основний договір, виникнення перешкод для укладення такого договору, ухилення однієї із сторін правочину від укладення основного договору тощо. Згідно ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Зі змісту довіреності вбачається, що власник транспортного засобу уповноважив позивача вчиняти певні дії щодо користування та розпорядження автомобілем саме від імені власника, також не вбачається будь-яких відомостей про волевиявлення власника передати право власності саме позивачеві. Відповідно до ст. 99\~Конституції України грошовою одиницею\~України є гривня. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до\~Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року\~\~№ 15-93\~використання іноземної валюти на території України як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії, виданої Національним банком України. Зафіксований у розписці від 20.12.2012 року факт передачі коштів у доларах США суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки використання іноземної валюти як засобу платежу у спірних відносинах між фізичними особами прямо суперечить вказаним вище нормам права, а 5\~000 доларів США зазначені у розписці саме як вираз грошового зобовязання, а не його еквівалент у іншій валюті. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом не виявлено переконливих доказів наявності у сторін правочину дійсних намірів на створення передбачених позовом цивільно-правових наслідків, посилання позивача на удаваність правочину не підтверджено належними і допустимими доказами. Позовних вимог про виключення майна з акту опису, про скасування постанови державного виконавця про арешт майна тощо позивач не предявляв. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд вважає, що із поданих сторонами доказів не вбачається наявності обставин, які могли б слугувати передумовою для виникнення у позивача права на судовий захист шляхом предявлення позову про визнання права власності, оскільки він не набував права власності на спірний автомобіль у визначеному законом порядку, а перехід права власності від відповідача до позивача станом на час вирішення справи судом неможливий через наявність передбаченої законом заборони - арешту майна відповідача згідно постанови державного виконавця. Із встановлених судом фактичних обставин спору не вбачається достатніх і визначених законом підстав для висновку про наявність порушень законних прав чи інтересів позивача, для судового захисту таких прав чи інтересів у обраний ним спосіб. Визнання позову відповідачем суперечить закону, порушує права інших осіб, зокрема стягувача за виконавчим провадженням, який у випадку задоволення позову позбавляється можливості отримати відшкодування за рахунок реалізації майна боржника спірного автомобіля. Таким чином, правових і фактичних підстав для задоволення позову судом не встановлено. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed