Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою посилаючись на те, що він перебував з відповідачем в цивільному шлюбі від якого вони мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON]., [INFO]. За свої кошти позивач придбав квартиру в м. Києві для проживання сім'ї. В 2012 році відповідач без згоди позивача продала квартиру в якій вона проживала з дітьми та купила іншу. Згодом відповідач почала виживати дітей з квартири та перешкоджати користуванню нею. Також позивач зазначив, що неповнолітній [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] та навчається 11 класі Київської міської школи. В вересні 2016 року позивача у зв'язку з хворобою серця, забрала швидка допомога і він, деякий час, знаходився в лікарні на лікуванні. Позивач [PERSON] зателефонував відповідачу [PERSON], щоб вона забрала сина і пожив з нею в квартирі [ADDRESS]. Однак відповідач [PERSON] позивачу [PERSON] відмовила. Вищенаведені обставини стали причиною звернення до суду з позовом. Тому просив суд вселити [PERSON], [INFO] в квартиру [ADDRESS] та зобов'язати відповідача надати [PERSON] дублікати ключів від вхідних дверей, дверей від коридору та під'їзду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити, проти зустрічного позову заперечували та зазначили, що неповнолітній [PERSON] не проживає в квартирі з 24.12.2012 року тому, що відповідач [PERSON] не надавала доступу до квартири. З 2014 по 2016 р.р. квартира здавалась в оренду. Наразі позивач проживає в орендованій квартирі, а зареєстрований в Чернігівській області. З відповідачем не проживає з 2010 - 2011 р.р.. Відповідач та її представник позов не визнали та звернулись з зустрічним позовом про визнання неповнолітнього [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що з початку 2008 року вона окремо проживає з відповідачем, однак ніколи не заважала спілкуванню дітей з батьком. Позивач аліменти на утримання дітей ніколи не сплачував. З 30 грудня 2012 року [PERSON], виявив бажання святкувати Новий Рік з батьком і з того часу він з відповідачем не проживає. Також відповідач зазначила, що неодноразово намагалась налагодити стосунки з сином, зверталась за допомогою до Органів опіки та піклування, Служби у справах дітей Дніпровської РДА у м. Києві, але сам неповнолітній [PERSON]. визначив для себе, що бажає проживати з батьком. У зв'язку з тим, що [PERSON] не проживає з відповідачем з 2013 року просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Представник третьої особи в судовому засіданні висловила думку, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний - ні. Представник третьої особи за зустрічним позовом в судове засідання не з'явився надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність покладаючись на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [PERSON], є сином позивача та відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження від 15.09.2000 року видане Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька, Донецької області. (а.с.5) Відповідно до вимог ч.1 ст. 242 Цивільного кодексу України передбачено, що Батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно довідки № 55170 про реєстрацію місця проживання/перебування особи вбачається, що неповнолітній [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. (а.с.6) В судовому засіданні встановлено, що неповнолітній [PERSON] в спірній квартирі не проживає з 24.12.2012 року. У неповнолітнього [PERSON] не має вільного доступу до квартири оскільки відповідач [PERSON] змінила замки, ключі від квартири не надала. Починаючи з 2014 року і по теперішній час спірну квартиру здає в оренду. Дані обставини визнані сторонами. 18.02.2013 року [PERSON] звернувся Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням поставити квартиру [ADDRESS] на контроль. (а.с.77) Згідно листа Служби у справах дітей Дніпровської районної Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.02.2013 року спірна квартира з метою захисту житлових та майнових прав неповнолітнього [PERSON], [INFO] та [PERSON]., [INFO], взяті під особливий контроль, оскільки в ній зареєстровані неповнолітні та без дозволу Органу Опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації не вчиняти будь-яких правочинів щодо зазначеної квартири до досягнення ними повноліття.(а.с. 53) 01.08.2016 року [PERSON] звернувся до Служби у справах дітей Дніпровської районної Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою, щодо сприяння в наданні змоги користуватися неповнолітньому [PERSON] своєю житловою площею за адресою: [ADDRESS].(а.с.96) 03.08.2017 року Служба у справах дітей Дніпровської районної Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації повідомила [PERSON]., що спеціалістами Служби у справах дітей Дніпровської районної з [PERSON], проведено профілактично - роз'яснювальну роботу щодо дотримання нею прав дитини та ознайомлено її про відповідальність передбачену законодавством України в разі порушення прав неповнолітнього. (а.с.91) Наполягаючи на задоволенні позову позивач зазначив, що у [PERSON] немає доступу до квартири [ADDRESS], відповідач відмовляється добровільно пускати його до квартири, а тому він позбавлений можливості користуватись своєю власністю. Крім того, відповідач відмовляється в добровільному порядку надавати дублікати дверей від вищезазначеної квартири, дверей від коридору та під'їзду. Відповідно до листа Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.09.2016 року, з [PERSON] проведено профілактично - роз'яснювальну роботу щодо дотримання нею прав дитини та ознайомлено її про відповідальність передбачену законодавством України в разі порушення прав неповнолітнього. (а.с.8) Актом від 01.02.2017 підтверджується та обставина, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] на протязі останніх трьох років. (а.с.33) [PERSON] намагалась виписати неповнолітнього [PERSON], що підтверджується заявою до Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 06.09.2016 року. (а.с.34) Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до п. 5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 20913 року № 24/150/0/4-13 члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Судом встановлено, що зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], 3-і особи: Служба у справах дітей Дніпровської в м. Києві державної адміністрації, ДМСУ Дніпровського району в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягає задоволенню враховуючи те, що відповідач [PERSON] чинила перешкоди у користування житловим приміщенням неповнолітньому [PERSON] та не надавала дублікати ключів від квартири [ADDRESS]. Згідно ст. 405 ЦК України Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до п. 10 ППВСУ № 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» слідує, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідач, звертаючись з зустрічним позовом, на думку суду, дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не проживав у спірному жилому приміщенні понад строки, встановлені ст. 70 ЖК України без поважних причин, з підстав вказаних у зустрічній позовній заяві. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Окрім того, у цій ситуації, на думку суду, слід звернути увагу на норми міжнародного права, які регулюють цю сферу відносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини стосовно пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, підтверджує, що воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Роwell аnd Кауnег v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Lorkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункту 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Оскільки, відповідач позбавляє неповнолітнього [PERSON] права користуватись квартирою [ADDRESS], позивач в добровільному порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, тому суд вважає за необхідне вселити неповнолітнього [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та надати дублікати ключів від вхідних дверей, дверей від коридору та під'їзду. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Отже, враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений в дохід держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved