Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на комору за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які викладені ним у позовній заяві, просив позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнала, заперечила проти позовних вимог, просила в позові відмовити. Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору КП Муніципальна інвестиційна управляюча компанія в судовому засіданні позовних вимог не визнали, заперечили проти задоволення позову. Вислухавши сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного. Судом встановлено, що позивачу у 2004 році передано безоплатно у власність трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], відповідно до договору дарування квартири посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу. Спірне приміщення комори, на яке просить визнати право власності позивач знаходиться у підвалі будинку і відповідно до викопіювання до будинку № 6 на вул. Бельведерській (колишня вул. Московська) ідентифікується як підвальне VII. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. І ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи. За приписами ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Згідно п 9. Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Приписами ст.ст. 4, 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобовязані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки. сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до Рішення Конституційного суду України № 1-2/2004 від 02.03.2004 р. у справі за конституційним зверненням ОСОБА 8 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) співвласники багатоквартирного будинку є співвласниками його допоміжних приміщень (горища, підвалу та ін.). п. 1.1. резолютивної частини даного рішення проголошує, що „допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією (набуття права власності) ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій. Відповідно до п. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників не житлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Таким чином, комора розташована у підвальному приміщенні в будинку № 6 на вул. Бельведерська в м. Івано-Франківську являється допоміжним приміщенням і не може бути передано у власність позивача, оскільки є спільною сумісною власністю мешканців будинку і право користування даним приміщенням мають інші мешканці будинку. Щодо посилання позивача на те, що факт відкритого користування спірною коморою підтверджується довідками ЖЕО №7 від 13.06.2005р. та від 07.11.2007р., то слід зазначити наступне. Відповідно до зазначених довідок ЖЕО №7 (яка в той період була балансоутримавачем даного будинку), то ЖЕО №7 не заперечувала, як балансоутримувач будинку, проти передачі в оренду підвального приміщення власнику квартири [ADDRESS] [PERSON], проте жодних договорів з власником будинку про користування спірними приміщеннями не було укладено. Стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає таке визначення суб'єктивного права комунальної власності: це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Об'єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів; державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров'я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв'язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території Навіть якщо припустити те, що спірне приміщення комори у підвалі будинку є нежитловим та не відноситься до допоміжних приміщень, то в цьому разі його передача у користування повинна оформлюватися договором оренди відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна». При цьому, можливість приватизації такого нежитлового приміщення визначається статтею 25 цього Закону, що у даному випадку не є правовою підставою позову. За наведених вище обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, ст.ст. 328, 344, 382 ЦК України, Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»,

Outcome: dismissed