Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 3/4 частин земельної ділянки, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому на підставі договору дарування від 13.05.2004 року належить 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] , інша частина вказаного житлового будинку належить [PERSON] , який є відповідачем у даній справі. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0739 га, яка належить [PERSON] , відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, реєстраційний номер 482, виданого на підставі рішення Первомайської міської ради Миколаївської області від 16.03.1993 року № 75. Цільове призначення землі - для обслуговування житлового будинку. Вважає, що в силу ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 328 Цивільного кодексу України, разом з переходом права власності на 3/4 частини житлового будинку, до нього перейшло і право власності на відповідну частину спірної земельної ділянки, а оскільки відповідач ухиляється від вчинення відповідних нотаріальних дій, він вимушений звернутись до суду із даним позовом. В судове засідання позивач та його представник [PERSON] не з`явились, однак представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не подав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час і місце судового засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, інвентаризаційну справу на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , копію нотаріальної справи за договором дарування від 13.05.2004 року, заяву представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи і вирішення справи на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 13.05.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 3/4 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 811 кв.м. За цим договором, даруватель [PERSON] подарувала, а обдарований [PERSON] прийняв у дар зазначені вище 3/4 частини житлового будинку. Договір посвідчено Токарчуком С.А. приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області, зареєстрований в реєстрі за № 2367, що підтверджується копією нотаріальної справи за договором дарування від 13.05.2004 року (а.с.42-52). Позивач зареєстрував своє право власності на 3/4 частини житлового будинку, що розташований за адресою: за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, згідно ксерокопії Державного акту на право приватної власності на землю, земельна ділянка, площею 0,0739 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (частина перша статті 120 ЗК України). Встановлено, що при переході права власності на житловим будинок, питання щодо набуття позивачем [PERSON] права власності на відповідну частину земельної ділянки, яка призначена для обслуговування житлового будинку не вирішувалось. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Враховуючи, вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] набувши право власності на 3/4 частини житлового будинку на підставі договору дарування, набув також і право власності на 3/4 частин земельної ділянки площею 0,0739 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, надану громадянину [PERSON] відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, реєстраційний номер 482, виданого на підставі рішення Первомайської міської ради Миколаївської області від 16.03.1993 року № 75.

Outcome: approved