Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист гідності, честі та ділової репутації. В позові посилався на те, що 20 жовтня 2016 року в обласній щотижневій газеті «Полтавський вісник» №43 опубліковано матеріал під назвою: «Заява голови Київської районної у м.Полтаві ради [PERSON] щодо подій, які сталися на черговій сесії 06 жовтня 2016 року». В ній [PERSON] викладена недостовірна інформація, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Тому позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, поширену головою Київської районної у м.Полтаві ради [PERSON] 20 жовтня 2016 року в обласній щотижневій газеті «Полтавський вісник» №43 на сторінці 11, а також зобовязати відповідача не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену ним недостовірну інформацію шляхом опублікування на тій же сторінці та таким же шрифтом, що й заява [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, уповноваживши [PERSON] представляти його інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши письмові заперечення проти позову. Не заперечуючи факту публікації в обласній щотижневій газеті «Полтавський вісник» №43 матеріалу під назвою: «Заява голови Київської районної у м.Полтаві ради [PERSON] щодо подій, які сталися на черговій сесії 06 жовтня 2016 року», вказував, що у вказаній статті викладена достовірна інформація та наведені оціночні судження, які не підлягають доведенню та спростуванню. Зазначаючи, що ним жодним чином права позивача та норми чинного законодавства не порушувались, просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа Редакція обласної щотижневої газети «Полтавський вісник» - в судове засідання свого представника не направила, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за відсутності її представника. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не зявились. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 жовтня 2016 року в обласній щотижневій газеті «Полтавський вісник» №43 на сторінці 11 опубліковано матеріал під назвою: «Заява голови Київської районної у м.Полтаві ради [PERSON] щодо подій, які сталися на черговій сесії 06 жовтня 2016 року» (а.с.11-12). У вказаній статті, зокрема, зазначено ? наступне: - «Найбільше обурення серед депутатів районної ради викликала двояка позиція [PERSON] під час голосування, а саме: в протоколах засідань постійних депутатських комісій, які передують сесії, він схвалював ті чи інші рішення, голосуючи «за», на сесії абсолютно діаметральна позиція, тобто «проти»; - «Неодноразово навіть самі депутати районної ради члени фракції ВО «Свобода» наголошували на його бездіяльності, інертності, незрілості, некомпетентності, небажанні брати на себе відповідальність»; - «У нашому колективі до нього ставилися з батьківською опікою та любовю, віддаючи частинку своєї душі, але він цього не зрозумів, заявивши на сесії, що всі ми тут «гниди і воші»; - «Це не політична розправа над [PERSON], це його недієздатність бути державним службовцем і працювати для громадян». Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості Частина 1\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ\~\~Конвенцію\~\~про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини\~\~як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~встановлено право кожного\~\~на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Оскаржувані позивачем вислови відповідача по своїй суті є викладенням [PERSON] свого сприйняття діяльності [PERSON] як депутата Київської районної у м.Полтаві ради, подій у районній раді та стосунків між депутатами. При цьому відповідачем вжиті критичні вислови із застосуванням мовностилістичних засобів. Вжиті вислови щодо бездіяльності позивача, його інертності, незрілості, некомпетентності, небажанні брати на себе відповідальність є критикою його діяльності. Вказівка в оскаржуваній статті, що на його ([PERSON]І.) бездіяльності, інертності, незрілості, некомпетентності, небажанні брати на себе відповідальність наголошували депутати районної ради члени фракції ВО «Свобода» не є такою, що порочить честь, гідність чи ділову репутацію позивача. [PERSON] Петлюри, який казав: «Не так страшні московські воші, як українські гниди», що процитований позивачем на черговій сесії Київської районної у м.Полтаві ради в контексті прояву його відношення до депутатів районної ради, сприйнятий відповідачем на свій рахунок, про що свідчить його вислів у оскаржуваній статті: «У нашому колективі до нього ставилися з батьківською опікою та любовю, віддаючи частинку своєї душі, але він цього не зрозумів, заявивши на сесії, що всі ми тут «гниди і воші». Застосований відповідачем вислів про «його (в контексті [PERSON]І.) недієздатність бути державним службовцем і працювати для громадян» не є твердженням про нездатність позивача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, як вказував на це представник позивача в судовому засіданні. Вказаний вислів є мовностилістичним прийомом гіперболою, тобто явним і навмисним перебільшенням для посилення виразності та підкреслення сказаної думки, та являє собою критику діяльності позивача. Судом також не встановлено, що інша викладена в оскаржуваній статті інформація є недостовірною. І хоча відповідачем доказів на підтвердження викладеної інформації надано не було, суд бере до уваги показання свідка [PERSON], яка пояснила, що чинним законодавством депутату районної ради не забороняється на засіданні комісії мати одну позицію, а при голосуванні на сесії її змінити. Про такі випадки, коли позивач змінював свою думку, вона чула. Протоколи засідань депутатських комісій результати голосування із зазначенням кількості голосів «за» та «проти» містять не завжди. Тому вони не спростовують викладеної в оскаржуваній статті інформації про різне голосування [PERSON] на засіданнях депутатських комісій та на сесії районної ради. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Згідно Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендацій, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя, публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. На час опублікування статті та на час розгляду судом справи позивач є депутатом Київської районної у м.Полтаві ради, тобто є публічною особою. Тому суд вважає, що як публічна особа [PERSON] мав бути готовим до критики, яка викладена в оскаржуваній статті. Крім того, як розяснив Пленум Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року у п.11 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК. Оскільки у наведена у статті під назвою: «Заява голови Київської районної у м.Полтаві ради [PERSON] щодо подій, які сталися на черговій сесії 06 жовтня 2016 року» інформація [PERSON] надана саме як посадовою особою головою Київської районної у м.Полтаві ради, належним відповідачем в даній справі мала бути Київська у м.Полтаві рада. [PERSON] є неналежним відповідачем. На підставі викладеного, та оскільки судом не встановлено неправомірності дій відповідача як фізичної особи по відношенню до позивача, факту розповсюдження недостовірної інформації, яка порочить честь, гідність або ділову репутацію позивача, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed