Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір про оренду землі від 30.04.2015 року №б/н, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Александр-Агро 2». В обґрунтування позову зазначив, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки при його укладанні було порушено істотні умови, а саме: цільове призначення земельної ділянки переданої в оренду не відповідає умовам укладеного договору. Окрім того, позивач зазначає, що оспорюваний договір укладений під впливом обману. Враховуючи вищевикладене, для захисту своїх прав та інтересів, позивач був вимушений звернутися до суду із позовною заявою. В судове засідання позивач не з'явився, однак надав суду заяву, в якій позов підтримує повністю та просить розглядати справу без його участі. З раніше наданих в судовому засіданні представником позивача пояснень вбачається, що між сторонами укладено та зареєстровано договір оренди земельної ділянки. Однак під час укладання договору [PERSON] замовчувала той факт, що рілля на земельній ділянці відсутня, а цільове призначення земельної ділянки не дозволяє використовувати її для вирощування рослин, що є основним видом діяльності ТОВ «Александр-Агро 2» та метою укладення оспорюваного договору. Окрім того, при підписанні договору оренди та акту прийому-передачі земельної ділянки відповідач ухилялась від виїзду на місце розташування для огляду земельної ділянки, яка передавалась в оренду, запевняючи позивача, що вся земельна ділянка розорана та використовується в якості ріллі. Таким чином, акт-прийому передачі підписувався без виїзду на місце, що позбавило можливості позивача переконатись у відповідності переданої земельної ділянки умовам укладеного договору. Враховуючи вказані обставини, позивач вважає, що договір укладався під впливом обману. Окрім того, в своїх поясненнях представник позивача посилався на те, що відповідно до довідки, наданої Держгеокадастром, земельна ділянка, яка є предметом оспорюваного договору має угіддя під господарськими будівлями і дворами, які відносяться до несільськогосподарськх угідь. Таким чином, на думку представника позивача, дана відповідь спростовує твердження [PERSON] щодо можливості засівання даної земельної ділянки. Отже, в зв'язку з тим, що своїми діями відповідач ввела в оману позивача, представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій просить справу просить розглядати без її участі, проти позову заперечує. Під час розгляду справи [PERSON] надавала суду пояснення стосовно своїх заперечень. Так, відповідачка вважає, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки договір укладено відповідно до чинного законодавства, всі істотні умови оспорюваного договору відповідають дійсності. Твердження позивача, що цільове призначення земельної ділянки не відповідає умовам договору є необґрунтованим та спростовується Витягом з державного земельного кадастру, відповідно до якого, цільове призначення земельної ділянки «для іншого сільськогосподарського використання». На момент укладання договору оренди землі позивачу були надані відповідачем документи, які містили відомості про категорію, вид використання земельної ділянки та її призначення. Окрім того, проект договору, всі графи до договору складені та заповнені позивачем, договір зареєстровано також позивачем. Даний факт, на думку відповідача, надавав можливість позивачу переконатись у відповідності земельної ділянки всім істотним умовам договору. Разом з тим, відповідачка посилається й на наявність акту прийому-передачі, в якому чітко зафіксований стан земельної ділянки на момент передачі її в аренду. Відповідно до вказаного акту, земельна ділянка відповідає умовам договору та не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню. Окрім того, [PERSON] зазначила, що твердження позивача про те, що вирощування рослин є основним видом діяльності ТОВ «Александр-Агро 2» є неправдивими, оскільки відповідно до п. 2 Статуту ТОВ «Александр-Агро 2»зазначені наступні цілі та види діяльності Товариства: вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур, вирощування інших однорічних і дворічних культур, змішане сільське господарство, діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами, оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями, тютюновими виробами. Стосовно посилань позивача на відповідь з Держгеокадастру [PERSON] зазначила, що це є неналежний доказ у справі, оскільки дана відповідь ґрунтується на даних з державної статистичної звітності, а не Державного земельного кадастру. Таким чином, враховуючи всі викладені вище обставини, [PERSON] просила у позові відмовити. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання недійсними договорів оренди та суборенди землі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,8099 га., кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, призначення якої: «для іншого сільськогосподарського призначення», що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданим 19.11.2004 року. Згідно зі ст.. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. 30.04.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Александр-Агро 2» укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого відповідач передав в строкове платне користування позивачу земельну ділянку сільськогосподарського призначення для вирощування сільськогосподарської продукції загальною площею 4,8099 га. на 10 років. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно зі ст.. 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладення позивачем договору оренди землі, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Частиною 2 статті 125 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент укладення позивачем договору оренди землі, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №80443588 від 15.02.2017р., оспорюваний договір оренди землі зареєстровано в Запорізькому районному управлінні юстиції Запорізької області - державним реєстратором [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. З договору оренди земельної ділянки , укладеного між сторонами , вбачається, що в договорі сторони обумовили і дійшли згоди щодо всіх істотних умов Договору оренди земельної ділянки, в тому числі й умови використання земельної ділянки: мети укладання договору, цільове призначення земельної ділянки та умови збереження стану об'єкта оренди. Посилання позивача на те, що цільове призначення земельної ділянки не відповідає якісним характеристикам земель за їх складом та видами угідь суд до уваги не приймає, тому як при укладанні договору позивачу було чітко відомо категорію земельної ділянки, яка передавалась в аренду. Так, з матеріалів справи вбачається, що в договорі і в акті прийому-передачі земельної ділянки чітко заначено мету передання власником земельної ділянки в оренду позивачеві, а саме: для вирощування сільськогосподарської продукції, і це збігається з цільовим призначенням (використанням) земельної ділянки, зазначеним у правовстановлюючому документі позивача (витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-2302029782016 від 22.03.2016р. (а.с49). Окрім того, відповідно до змісту договору оренди, а саме п. 15, невід'ємними частинами договору були: план або схема земельної ділянки, кадастровий план, акт визначення меж в натурі, акт приймання-передачі об'єкта оренди. Отже, укладаючи договір оренди, позивач був ознайомлений із всіма документами та характеристиками об'єкту договору, був дієздатною повнолітньою особою, який вчиняючи юридично значимі дії мав діяти розсудливо, розумно і обачно, оцінюючи всі істотні для укладення договору обставини, усвідомлюючи можливі ризики. Не є підставою для задоволення позову посилання на те, що Акт приймання передачі земельної ділянки складено без виїзду на місце. Так згідно ст. 15 закону України «Про оренду землі» невід'ємною частиною договору оренди землі є: акт приймання-передачі об'єкта оренди. Факт приймання та передачі земельної ділянки підтверджується копією акту від 30.04.2015 року. Враховуючи те, що позивач мав можливість оглянути земельну ділянку при підписанні акту приймання-передачі, однак цього зроблено не було без поважних причин, тому суд не розцінює цю обставину, як таку, що тягне за собою недійсність договору. Більш того, суд звертає увагу, що укладаючи договір строком на 10 років, позивач обґрунтовано й підставно розраховував на добросовісне виконання й орендодавцем взятих на себе за договором зобов'язань та покладених на нього відповідно до Закону обов'язків. Крім цього, підписавши договір позивач «виправдано очікував» і «законно сподівався», що зможе ефективно користуватися орендованою землею протягом десяти років відповідно до умов укладеного договору оренди та отримати комерційну вигоду (дохід), власне, для чого і брав землю в оренду. Посилання позивача на те, що його ввели в оману при підписанні договору оренди земельної ділянки не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 Постанови). Згідно з узагальненням Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладених у листі від 24.11.2008, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Тобто установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Так, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст.230 ЦК України, необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону. Встановлені судом обставини підтверджують, що позивач мав можливість перевірити всі обставини, в тому числі щодо цільового призначення земельної ділянки та відмовитись від підписання договору з відповідачем, а належних та достовірних доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких його введено в оману, та самого факту обману позивач суду не надав. Доводи позивача щодо вчинення оспорюваного правочину під впливом обману є безпідставними. З даних обставин вбачається лише власна недбалість позивача, яка не свідчить про умисне введення його відповідачем в оману. Також та обставина, що позивач підписав договір та акт приймання-передачі земельної ділянки, не свідчить про те, що відповідач ввів його в оману, в розумінні вимог ч.1 ст.230 ЦК України. Окрім того, на момент укладання договору оренди землі позивачу були надані відповідачем документи, які містили відомості про категорію, вид використання земельної ділянки та її призначення. Твердження позивача про те, що вирощування рослин є основним видом діяльності ТОВ «Александр-Агро 2» спростовуються Статутом ТОВ «Александр-Агро 2», а саме п. 2, відновідно до якого цілями та видами діяльності Товариства є: вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур, вирощування інших однорічних і дворічних культур, змішане сільське господарство, діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами, оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями, тютюновими виробами. Зазначене свідчить, що договір оренди земельної ділянки відповідає вимогам чинного законодавства, крім того, відповідачем виконуються всі обов'язки закріплені в ст.25 Закону України «Про оренду землі» та всі умови договору. Та обставина, що позивача на даний час не влаштовують умови договору оренди землі не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки всі істотні умови у договорі оренди земельної ділянки між сторонами чітко визначені, а позовна заява не містить жодної з підстав визначених в ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» для визнання договору недійсним. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами підстави, на які він посилався як на такі, що дозволяють, на його думку, задовольнити позовні вимоги. Враховуючи вищевикладене, позові вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають. Питання про стягнення судового збору вирішується в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed