Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205», де третя особа [PERSON], про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25 липня 2016 року приблизно о 09-30 годин, керуючи автомобілем марки «Мерседес-Бенц-Спринтер-311», державний номерний знак [NUMBER], рухаючись по вулиці Березинській в м. Дніпро, [PERSON] скоїв наїзд на пішохода [PERSON], чим порушив п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України. Вищезазначена ДТП трапилась з вини [PERSON], який працюючи водієм маршрутного таксі №126, та керуючи вказаним автомобілем, діяв в інтересах ТОВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205». В результаті ДТП позивачу було спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2017 року [PERSON] визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, примиримся з [PERSON], яка на цей час до нього будь-яких претензій не має. Внаслідок ДТП позивачу були завдані тілесні ушкодження, нею були витрачені кошти на придбання комплекту для остеосинтезу плечової кістки на суму 18 110 грн., придбання ліків на суму 9 721,03 грн., а також на отримання висновку фахівця Бюро СМЕ у розмірі 340,63 грн., а всього 28 171,66 грн. Крім того, вказаним кримінальним правопорушенням позивачу заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 50000 грн. та просить стягнути її з ТОВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205», оскільки під час ДТП [PERSON] перебував з даним підприємством у трудових відносинах. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Ухвалою суду від 19.12.2017 в якості третьої особи до участі у справі залучено [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримала надані суду письмові заперечення на позов та просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] та позивач примирилися в процесу розгляду кримінального провадження, а отже підстави для звернення з цим позовом у [PERSON] відсутні. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він виплатив позивачу кошти, є ухвала суду про примирення і [PERSON] до нього претензій не мала. Суд, вислухавши позивача, її представника, представника відповідача, третю особу, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 липня 2016 року приблизно о 09 годині 30 хвилин в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпро по вул. Березинській з боку вул. Янтарної в напрямку вул. Донецьке Шосе рухався автомобіль МЕРСЕДЕС-БЕНЦ-СПРИНТЕР-311, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. Під час руху [PERSON], порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу не переконався у відсутності на ньому пішоходів та продовжив рух, в результаті чого в районі будинку № 24 розташованого по вул. Березинській, скоїв наїзд на пішоходів [PERSON], та малолітнього [PERSON], які перетинали проїзну частину вулиці Березинської з ліва на право відносно його руху по пішохідному переходу позначеному розміткою «Зебра». Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій [PERSON], згідно висновку судово-медичної експертизи № 4243е від 15.11.16, спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого поперечного уламкового перелому середньої третини правої плечової кістки зі зміщенням відламків, закритого уламкового перелому середньої третини правої ліктьової кістки з задовільним стоянням відламків, закритого 2-х лодижкового перелому кісток лівої гомілки з задовільним стоянням відламків, садин обох верхніх та нижніх кінцівок, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров'я, строком понад 3 тижня (більш ніж 21 день), на підставі пункту 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2017 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12016040030000563, за діяння, передбачені ч.1 ст. 286 КК України та закрито кримінальне провадження. Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» про стягнення відшкодування майнової та моральної шкоди залишено без розгляду. Відповідно до ч.ч.4,6 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Автомобіль марки «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ-СПРИНТЕР-311», реєстраційний номер [NUMBER], яким керував [PERSON] під час скоєння наїзду на пішохода [PERSON], на праві власності належить - ТОВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205», з даним підприємством [PERSON] перебуває у трудових відносинах. Відповідно до положень ст. ст. 1187, 1188 ЦК України шкода, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, та відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Аналіз норм ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13). Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України. В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Із роз'яснень у п.5 даної постанови Пленуму вбачається, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що у зв'язку із даним ДТП нею отримані травми, погіршилося здоров'я і погіршується далі, вона вимушена не працювати, хоча до ДТП вела підприємницьку діяльність. Крім того, у зв'язку із цим ДТП її діти також вимушені по черзі залишати роботу для турботи про неї. В даному ДТП постраждав також її малолітній онук. Водночас, доказів цим обставинам позивачем суду не надано, тоді як відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, судом встановлено, що в зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, позивач зазнала моральних страждань, змінився її нормальний спосіб життя, вона перенесла душевні хвилювання, отримала травми середньої тяжкості, потребує лікування і надалі. Суд не може погодитися із посиланнями представника відповідача щодо відсутності підстав для звернення позивача [PERSON] до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, оскільки наявна ухвала суду про примирення сторін кримінального провадження, тому що чинним цивільним законодавством України в будь-якому разі передбачено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого. Отже, відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду також повинен нести відповідач як роботодавець. Підсумовуючи наведене, враховуючи ступень та моральних страждань, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн., а відтак позов підлягає частковому задоволенню. ЄСПЛ вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ «Проніна проти України» параграф 23, 18.07.2006). Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, з урахуванням результату розгляду справи, слід cтягнути з відповідача на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial