Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів шляхом визнання договору споживчого кредиту недійсним та зобов'язання вчинити дії, посилаючись на те, що 13 червня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ним було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11360357000. Зобов'язання банком в тексті кредитного договору було встановлено у іноземній валюті доларах США. Кошти він сплачував в доларах, оскільки так вимагав банк, посилаючись на умови договору. Станом на квітень 2014 року він в рахунок погашення заборгованості сплатив банку 46084,54 доларів США, однак жодного долара банком зараховано на валютний рахунок не було за відсутністю такого, оскільки валютного рахунку на його ім'я банком не відкривалось, кредитні кошти в сумі 233 006,40 грн. було зараховано на гривневий рахунок. Так як кредитна заборгованість виплачена, банк вимагає сплатити ще 39044,80 доларів США, що е неправомірним оскільки доларів США не видавав. В порушення вимог закону, йому як позивальнику банком відкрився транзитний рахунок а не позичковий і в гривнях, в не в доларах. Додаткових угод між позивачем та відповідачем не укладалось. Вважає, що договір про надання споживчого кредиту є недійсним, оскільки станом на момент укладання спірного кредитного договору у 2008 році у банка був відсутній дозвіл на здійснення валютних операцій, які належать до фінансових послуг. Також не надано підтверджень на право здійснення окремих валютних операцій. Просив суд визнати кредитний договір недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка є одночасно представником третьої особи позов підтримала повністю та просила його задоволити. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явився, просив справу розглядати в його відсутність, а також надав письмові заперечення в яких вказав, що позивач намагається знайти формальні причини щодо порушення укладення кредитного договору, намагається уникнути відповідальності щодо неналежного та своєчасного погашення заборгованості. Кредитний договір укладений з дотриманням закону, умови договору містять всю необхідну інформацію про права і обов'язки його сторін, порядок отримання і повернення кредиту, розмір платежів та відповідальність сторін. Банк мав у наявності всі необхідні ліцензії для надання кредиту в іноземній валюті. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, 13 червня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11360357000, згідно якого банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 48 000 (сорок сім тисяч доларів США) та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором). Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 233 006,40 грн. за курсом НБУ на час укладення цього договору. Звертаючись до суду з даним позовом позивач просить визнати договір про надання споживчого кредиту недійсним. Підставами для визнання недійсним кредитного договору позивач зазначає : -ненадання інформації щодо сукупної вартості кредиту; -недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ЦК; -правочин не був спрямований на реальне настання подій, обумовлених ним, кредитор не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності, оскільки Черкаська філія як кредитор не мала права на укладення спірних договорів без отримання дозволу - ліцензії на здійснення валютних операцій. Кредитором умисно було вчинено порушення чинного законодавства з розрахунку, що позичальник та поручитель не мають юридичної освіти і реальної можливості узгодити за своїм бажанням умови Договору про надання споживчого кредиту та Умови Договору Поруки. Також підставою для звернення за захистом порушеного права позивач вказує на відсутності валютного рахунку, відкритого банком на ім'я позичальника [PERSON] Між тим, як встановлено в судовому засіданні, в день укладення кредитного договору між банком та [PERSON] був укладений Договір банківського рахунку № 11360357000/п від 13.06.2008 року, відповідно до Додатку № 1 до якого, останньому відкрито поточні рахунки № [NUMBER] у національній валюті - гривні та іноземній - доларах США, що підтверджується копією договору банківського рахунку від 13.06.2008 року з додатком № 1 до нього, додатковою угодою до вказаного договору від 13.06.08 р та, заявою позичальника про відкриття поточного рахунку від 13.06.2008 р, карткою із зразками підписів клієнта та анкетою клієнта. За умовами кредитного договору сторони визначили порядок надання кредиту (п.1.5.) відповідно до якого банк надає позичальнику кредит шляхом видачі коштів через касу банку. А тому посилання на те, що позичальник не мав валютного банківського рахунку є безпідставними. Більше того, у заяві на видачу готівки № 173 від 13.06.2008 року (копія якої залучена до матеріалів справи) [PERSON] підтвердив власним підписом надання йому як позичальнику кредиту у валюті договору - а саме 48 000 доларів США та не заперечує факт отримання іноземної валюти. Такими, що не ґрунтуються на вимогах закону суж вважає і твердження представника позивача про те що відділення № 466 АТ «УкрСиббанк» не мало дозвільних документів на здійснення валютних операцій в той же час діяло як самостійна одиниця юридична особа виходячи з наступного. Відділення банку - це підрозділ банківської установа, яка не є юридичною особою який здійснює лише розрахунково-касове обслуговування клієнтів та вкладні операції. Відділення діє на підставі окремого положення, виступає від імені головного банку, здійснює банківські операції на основі дозволу, виданого управлінням НБУ головного банку. Заявляючи вищевказані вимоги представник позивача посилається на те, що банк на час укладення кредитного договору з [PERSON] не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, кредитні кошти були видані позичальнику у гривні, а не в доларах США, як це передбачено кредитним договором. Між тим, у відповідності з Правовою позицією ВСУ у справі № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року визначено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку, встановлених Законом. Такий порядок встановлений Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями здійснюються на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Цього Декрету. В судовому засіданні встановлено, що банк отримав від НБУ банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 19 листопада 2002р. на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання Банком і Позичальником іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, посилання представника позивача на той факт, що банк маючи лише генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій без наявності індивідуальної ліцензії не мав права надавати кредит у валюті, внаслідок чого кревний договір є нікчем є безпідставним. Більше того, як слідує із вищезазначеної правової Позиції ВСУ надання та отримання кредитів у іноземній валюті на території України було заборонено у зв'язку із вступом в силу 16.10.2011 року Закону України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким ч. 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом 3 відповідно до якого надання (отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. На час укладення між банком та [PERSON] кредитного договору, а саме 13 червня 2008 року Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Отже, на час укладання кредитного договору відділення № 466 діяло від імені та в інтересах АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») мав необхідні документи для можливості кредитування в іноземній валюті . Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 статті 203 цього Кодексу . За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні цього договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що спірний договір укладено у письмовій форму та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; позивач [PERSON] на момент укладення договору, а саме на 13 червня 2008 року не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому до квітня 2014 року (шість років) виконував його умови; банком було надано позичальнику [PERSON] документи, які передували укладенню договору, зокрема інформаційний лист, останній також погодив та підписав додаток № 2 до договору від 13.06.2008 року «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Пунктом 1.5 оспорюваного договору передбачено порядок надання кредиту, а саме кредит надається шляхом видачі коштів з каси банку. Як слідує із заяви на видачу готівки від 13 червня 2008 року [PERSON] отримав кошти з поточного рахунку в загальній сумі 48 000 (сорок вісім тисяч) дол. США. В подальшому позичальник протягом шести років здійснював погашення кредиту саме в іноземній валюті, що свідчить про його згоду з умовами договору. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. п. 7.2. кредитного договору сторони передбачили, що банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов кредитного договору. У випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів невиконання зобов'язань позичальника, що мають пріоритетне значення, приймаються виписки про стан, первинні документи (платіжні доручення позичальника), дані балансу, надані банком і т.д., якщо позичальник не доведе недійсність наданих банком документів або не надасть інших доказів виконання своїх зобов'язань за договором. За таких обставин, представник позивача не спростував свідчення, які містяться в п. 7.13 кредитного договору, згідно до яких, підписання кредитного договору позичальник свідчить, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов не обґрунтований, та такий, що не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed