Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником Державного підприємства «Придніпровська залізниця». Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2014 року по справі № 180/104/14-ц ухвалено стягнути солідарно з ДП «Придніпровська залізниця» та [PERSON] на користь [PERSON] 97 450 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. 04 червня 2014 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа. 10 червня 2014 року на виконання рішення суду залізниця перерахувала 81 127 гривень 10 копійок на платіжну картку [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди та 16 322 гривень 90 копійок в дохід місцевого бюджету, як податок з доходів фізичних осіб з суми моральної шкоди, сплаченої [PERSON] Державний виконавець , вважаючи, що боржником не в повному обсязі сплачено на користь [PERSON] моральну шкоду, не закрив виконавче провадження і 06 листопада 2014 року виніс постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 9 745 гривень у зв'язку з невиконанням Залізницею у наданий для добровільного виконання строк рішення суду, також на майно залізниці накладено арешт. Залізниця була змушена повторно сплатити 16 322 гривні 90 копійок, однак, в даному разі - на користь [PERSON] При цьому ними було оскаржено до суду дії державного виконавця по не закриттю виконавчого провадження після сплати 10 червня 2014 року моральної шкоди та податку з доходів фізичних осіб. Рішеннями судів дії державного виконавця по не закриттю виконавчого провадження визнано незаконними та скасовано постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Отже, [PERSON] безпідставно отримав 16322 гривень 90 копійок. У зв'язку з цим позивач просить стягнути з нього вказану суму, а також судові витрати по справі. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та стягнути на користь позивача з [PERSON] сплачену за подання позову суму судового збору в розмірі 1378 гривень. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, вважає, що [PERSON] на законних підставах отримав грошові кошти в сумі 16 322 гривень 90 копійок. Просив відмовити в позові. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області № 180/104/14-ц від 18 березня 2014 року із ДП «Придніпровська залізниця» та [PERSON] солідарно було стягнуто на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 97450 гривень. 04 червня 2014 року старшим державним виконавцем Кіровського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Біловолом В.О. відкрито виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/180/380/2014, виданого Марганецьким міським судом Дніпропетровської області 21 травня 2014 року, про стягнення з ДП «Придніпровська залізниця» на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 97 450 гривень та надано строк на виконання судового рішення у добровільному порядку до 10 червня 2014 року (а.с.6). 10 червня 2014 року платіжними дорученнями №№ 1703, 1704 Залізницею було перераховано на користь [PERSON] 81 127 гривень 10 копійок та на користь держави у рахунок обов'язкових платежів із стягнутої суми 16 322 гривень 60 копійок (а.с.10). Старший державний виконавець Кіровського відділу ДВС Біловол В.О. прийшов до висновку, що Залізниця неправомірно відрахувала до бюджету 16322 гривень 60 копійок, виконавчий лист добровільно виконано не у повному обсязі (на користь стягувача надійшли кошти у розмірі 81 127,10 грн., а не 97 450 грн.), у зв'язку з чим він 06 листопада 2014 року виніс постанову про стягнення із ДП «Придніпровська залізниця» виконавчого збору у розмірі 9745 гривень (а.с.8). Того ж дня, 06 листопада 2014 року виконавче провадження № 43538615 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 45370429 відносно ДП «Придніпровська залізниця» (а.с.7) та розпочаті заходи примусового стягнення. З метою запобігання арешту розрахункових рахунків та активів підприємства Залізниця в рамках зведеного виконавчого провадження перерахувала на депозитний рахунок Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ 1 162 841 гривень 89 копійок, що підтверджується платіжним дорученням № 15723 від 06 листопада 2014 року (а.с.9). З вказаної суми на банківську карту [PERSON] було перераховано 16 322 гривні 90 копійок (а.с.13). Отже, на виконання рішення суду по справі № 180/104/14-ц Залізниця двічі перерахувала суму 16 322 гривні 90 копійок, а саме: 1) 10 червня 2016 року, коли виступила як податковий агент та перерахувала в дохід місцевого бюджету податок з доходів фізичних осіб з суми моральної шкоди в розмірі 97450 гривень; 2) 06 листопада 2014 року, коли перерахувала вказану суму на депозитний рахунок Кіровського відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ, та яка в наступному була перерахована [PERSON] Вважаючи свої дії щодо сплати податку з суми моральної шкоди правомірними, ДП «Придніпровська залізниця» оскаржила дії (бездіяльність) державного виконавця до суду. Дніпропетровський окружний адміністративний суд в своїй постанові від 03 лютого 2015 року прийшов до висновку, що Державне підприємство «Придніпровська залізниця» діяло правомірно, нарахувавши та перерахувавши в дохід бюджету податок з доходів фізичних осіб з суми відшкодування моральної шкоди, а державний виконавець Кіровського відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ діяв неправомірно, стягнувши з позивача та перерахувавши [PERSON] 16 322 гривень 90 копійок. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 387 ЦК України передбачено право власника захистити своє право власності шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння (під незаконними розуміється, у тому числі, володіння без належних правових підстав). Відповідно до ст.1212 ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Главою 13 Цивільного кодексу Українидо майна віднесені, у тому числі, і гроші (грошові кошти). Суд вважає, що грошові кошти в розмірі 16322 гривень 90 копійок безпідставно отримані [PERSON] і повинні бути стягнені з нього і повернуті позивачу, так як відпала підстава за якою дана сума з нього стягувалась. Суд не приймає доводи представника відповідача, що до спірних правовідносин сторін повинна бути застосована норма ст.1215 ЦК України, з таких підстав. Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню, а саме: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, ст.1215 ЦК встановлює види майна, що не підлягає поверненню, а також випадки, коли зазначене майно все ж таки повертається. Як вбачається з даної статті, майно, що не підлягає поверненню за умови добровільного його перерахування, - заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, тобто періодичні платежі, отримувані фізичною особою як засіб для існування. Моральна шкода, присуджена до стягнення з ДП «Придніпровська залізниця» на користь [PERSON], є одноразовим платежем. Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.5 ст.23 ЦК). Отже, моральна шкода не є являється засобом для існування відповідача, а компенсує його душевні страждання, пов'язані із загибеллю рідної людини. Крім того, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що Залізниця добровільно перерахувала на депозитний рахунок Кіровського відділу державної виконавчої служби кошти в розмірі 1 162 841 гривень 89 копійок, з яких в наступному [PERSON] було перераховано 16 322 гривень 90 копійок. Суд встановив, що ДП «Придніпровська залізниця» перерахувала вказані кошти на депозитний рахунок відділу ДВС в рамках примусового виконання рішень суду аби уникнути арешту майна та рахунків підприємства. Крім того, в подальшому Придніпровська залізниця неодноразово оскаржила дії (бездіяльність) державного виконавця у зведеному виконавчому провадженні № 45370429. Тобто, не можна стверджувати про добровільність перерахування коштів. Судом також встановлено, що згідно наданих позивачем документів Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця», відокремленим підрозділом якого є регіональна філія «Придніпровська залізниця», перейшли все майно, всі права та обов'язки Державного підприємства «Придніпровська залізниця». Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про підставність позову ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про стягнення з [PERSON] 16 322 гривень 90 копійок, та саме ця сума підлягає стягненню з відповідача. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1378 гривень сплаченого судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved