Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про виділ частки в натурі, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності,обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником Ѕ частини житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку літ. - А., веранди літ. - а, сараїв літ. - Д, К, гаражу - літ. З, літньої кухні літ. - И, вбиральні літ. - Л, огорожі № 1,2,4,5, спорудження № 3. Співвласником іншої частини будинку є відповідач. Будинок фактично поділений на 2 квартири, в одній з котрих проживає позивач, а саме в квартирі № 1 , загальною площею 27,50 кв.м., житловою площею 14,10 кв.м., підсобною площею 13,40 кв.м. Крім того, в домоволодінні є господарські будівлі та споруди, які також фактично поділені між співвласниками, а саме, в користуванні позивача знаходяться сараї літ. - Д,К, вбиральня літ. - Л. В фактичному користуванні відповідача знаходиться квартира № 2 , загальною площею 33,60 кв.м., житловою площею 26,00 кв.м., підсобною площею 7,60 кв.м., гараж - літ. З та літня кухня літ. - И. Таким чином сторонами фактично проведений поділ спільної часткової власності. Позивач у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява від його представника адвоката - Златі Н.С., відповідно до якої вона просить розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки невідомі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, позивач є власником Ѕ частини житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку літ. - А., веранди літ. - а, сараїв літ. - Д, К, гаражу - літ. З, літньої кухні літ. - И, вбиральні літ. - Л, огорожі № 1,2,4,5, спорудження № 3. Співвласником іншої частини будинку є відповідач. Будинок фактично поділений на 2 квартири, в одній з котрих проживає позивач, а саме в квартирі № 1 , загальною площею 27,50 кв.м., житловою площею 14,10 кв.м., допоміжною площею 13,40 кв.м. Крім того, в домоволодінні є господарські будівлі та споруди, які також фактично поділені між співвласниками, а саме, в користуванні позивача знаходяться сараї літ. - Д,К, вбиральня літ. - Л. В фактичному користуванні відповідача знаходиться квартира № 2 , загальною площею 33,60 кв.м., житловою площею 26,00 кв.м., допоміжною площею 7,60 кв.м., гараж - літ. З та літня кухня літ. - И. Таким чином сторонами фактично проведений поділ спільної часткової власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 320, 358, 364 ЦК України слід дійти висновку, що виділ частки нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину цього нерухомого майна із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання нерухомого майна в ізольовані квартири або частини будинку, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зав`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, аналізу доказів, досліджених в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2305 (дві тисячі триста п`ять) гривень 20 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved