Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, де є треті особи, про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання правочину удаваним, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, розподіл майна, зобов'язати вчинити дії, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що за час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, нерухоме майно, яке належить відповідачу, значно збільшилося у своїй вартості за рахунок спільних витрат, у зв'язку з чим таке майно підлягає поділу як спільне сумісне майно. Крім того, за час спільного проживання однією сім'єю, на користь відповідача її колишнім чоловіком було безоплатно відчужена частина нерухомого майна квартири, проте дана угода є удаваною, оскільки мала місце відплатна угода, на укладення якої надавав кошти позивач,таким чином угода є недійсною. Вказана угода раніше не оспорювалась позивачем, оскільки відповідач запевнювала позивача про те, що таку частину нерухомості зареєструє в подальшому на позивача. Також, позивач зазначає, що договір дарування оформлений з порушенням вимог закону щодо його державної реєстрації, як власності, яку відповідач зареєструвала в подальшому але в період шлюбу. Таким чином позивач вважає, що вказана обставина є ще одною підставою для визнання його права власності на частку у квартирі. Також, позивач зазначає про те, що під час спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі останніми було набуто рухоме майно, яке підлягає поділу як спільне сумісне майно колишнього подружжя. Також, позивач просить визнати право власності на об'єкти самочинного будівництва, а саме добудови до будинку належного позивачу, оскільки він приймав участь у такому будівництві в період спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу. Крім того, позивач просить зобов'язати третю особу комунальне підприємство внести зміни у технічну документацію будинку та змінити дати побудови самочинно збудованих приміщень. В судовому засіданні позивач позов підтримав /Т.ІІІ а.с.56 - 78/. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що сторони не проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, крім того законодавство яке діяло у період, факт спільного проживання протягом якого просить визнати, не передбачало поняття цивільного шлюбу і для поділу майна у вказаний період необхідно було доводи витрати здійснені на набуття такого майна, що позивач не довів. Крім того, оспорюваний позивачем договір дарування частини квартири третьою особою [PERSON] відповідачу, не приховував будь якого іншого правочину, оскільки зазначені особи перебували у шлюбі від яких мають двох дітей, після розлучення [PERSON] подарував свою частину приватизованої квартири відповідачу з метою подальшої передачі спільним дітям. Позивач не довів того факту, що фактично мав місце договір купівлі - продажу частки квартири за яку саме він надавав грошові кошти. Представник зазначив, що самочинно збудоване майно не може бути предметом позовних вимог про поділ та визнання на нього права власності, оскільки має поза законний статус. В свою чергу, особа може визнавати право власності на будівельні матеріали або просити відшкодовувати витрати. Крім того, домоволодіння до якого було самочинно добудовані приміщення, належав відповідачу на підставі договору дарування, а отже є її особистим майном, а добудови були виконані за відсутності позивача не в період шлюбу сторін. Отже, з зазначених підстав покладення зобов'язань на третю особу є також безпідставними. Відповідачем визнається, що частина рухомого майна, яке просить поділити позивача, була набута сторонами в період шлюбу, проте відповідач просить застосувати до даних правовідносин строк позовної давності. Представник комунального підприємства Бориспільської районної ради Бориспільське районне «Бюро технічної інвентаризації» зазначив, що вимоги до підприємства є безпідставними, оскільки останнє під час виготовлення технічної документації дотримується відповідної інструкції щодо фіксації дати побудови тощо, вимоги якої у даному випадку не були порушені /Т.ІІІ а.с. 153, 154, 157,158/. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23.10.1991 року [PERSON], третя особа у справі, отримав ордер на вселення до квартири [ADDRESS] на сім'ю з чотирьох осіб відповідача, з якою на той час останній перебував у шлюбу та двох спільних синів /Т.ІІ а.с. 15, Т.ІІІ а.с.167/. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.05.1995 року відповідач, третя особа [PERSON] та спільні діти останні [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS] в рівних частинах по 1/4. /Т.І а.с. 15/. 20.08.1997 року, шлюб між [PERSON] та відповідачем було розірвано /Т.ІІ а.с.100/. 13.11.1997 року, [PERSON] подарував належну йому ? частину у квартирі відповідачу /Т. І а.с. 16/. Позивач стверджує, що договір дарування є удаваним, оскільки насправді мав місце договір купівлі - продажу, зокрема [PERSON] отримав гроші за ? частину квартири від позивача, оскільки вже на той час сторони жили однією сім'ю, в свою чергу цю частину відповідач пообіцяла зареєструвати за позивачем. Згідно ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Враховуючи те, що правовідносини на час укладення правочину регулювалися ЦК УРСР, застосуванню підлягають норми вказаного матеріального закону. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Обґрунтовуючи вимоги в цій частині, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження передачі грошових коштів [PERSON] за ? частину квартири [ADDRESS], оскільки з урахуванням вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України, вказані обставини не можуть бути підтверджені показами свідків, в свою чергу інших належних та допустимих доказів позивачем не надано. За таких обставин, судом не вбачається підстав для висновків про удаваність договору дарування, у зв'язку з чим відмовляє позивачу у задоволенні вимог в цій частині. Суд також вважає неспроможними доводи позивача про набуття права власності відповідачем на квартиру [ADDRESS] після державної реєстрації права власності 09.08.2005 року, тобто в період шлюбу. Так, згідно ч. 2 ст. 234 ЦК УРСР, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Враховуючи те, що відповідач із дітьми постійно проживала у вказаній квартирі, остання прийняла дар і на час укладення вказаного договору дарування право власності не виникало з моменту державно реєстрації, а виникало з моменту прийняття дарунку. Крім того, на час реєстрації відповідачем права власності на вказану частку у квартирі згідно договору дарування, сторони відповідно до судового рішення припинили введення спільного господарства, а саме з серпня 2005 року, а отже майно у вказаний час, сторонами спільно не набувалось /Т.І а.с. 134, 135/. Крім того, позивач стверджує, що сторони з 20.08.1997 року, проживали спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання сторін в період з 1999 - 2000 р.р. /Т.ІІІ а.с.62/ позивач за власні кошти здійснив поліпшення квартири [ADDRESS], а отже вважає, що має право на половину частки квартири, яка була подарована відповідачу і з цих підстав згідно вимог ст. 62 СК України. Згідно ч. 1 ст. 24 КУпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. З такими доводами позивач, суд погодитися не може, оскільки як зазначено вище до правовідносин сторін у той період підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Таким чином в цій частині підлягає застосуванню положення КпШС України та Закон України «Про власність». Згідно ч. 2 ст. 6 КпШС України, визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистою справою громадян. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 13 КпШС України, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно ст. 25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи наведене, посилання позивача на те, що в період спільного проживання у 1999 - 2000 р.р. квартира [ADDRESS] значно збільшилася у своїй вартості за рахунок особистого грошового вкладу позивача, внаслідок чого таке майно має бути визнано спільною сумісною власністю, не мають правового обґрунтування, оскільки сторони у зазначений час у шлюбі не перебували і до правовідносин сторін у вказаний період зазначені вимоги сімейного законодавства застосуванню не підлягають. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні вимог в частині визнання 2/4 частини квартири [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на ? частину квартири [ADDRESS] з 2/4 частини вказаної квартири з вище вказаної підстави. Що стосується доказового обґрунтування обставин особистого грошового вкладу позивача у ремонт квартири [ADDRESS], суд вважає необхідним зазначити наступне. В обґрунтування вказаних тверджень позивач посилається на договір про підрядні роботи укладений у 1999 році, акт прийому передачі робіт /Т.І а.с. 13,14/. Разом з тим, згідно витягу з ЄДРЮ організації з якою було укладено вказаний договір не існувало згідно даних ідентифікаційного коду юридичної особи, з якою укладено вказаний договір /Т.І а.с. 74/. Таким чином, суд вважає, що доводи зазначені позивачем в цій частині є неспроможними. Крім того, позивач просить встановити факт спільного проживання сторін в період з 20.08.1997 року по 07.06.2001 рік однією сім'єю без реєстрації шлюбу, проте як зазначено вище законодавство, яке діло у вказаний період не передбачало на законодавчому рівні визнання такого факту з подальшими юридичними наслідками, що на даний час регулюється ст. 74 СК України. Разом з тим, щодо доказового обґрунтування спільного проживання сторін у вказаний період, суд вважає за необхідне зазначити про те, що наявність вказаної адреси місця проживання [ADDRESS] у медичній документації /Т.І. а.с. 11, 12,61/, не підтверджує факт проживання позивача у вказаній квартирі у визначений ним період. Вказані обставини спростовуються показами свідка [PERSON], яка пояснила, що остання та сторони працювали разом, сторони почали зустрічатися, позивач зі дозволу відповідача вказував її адресу з метою медичного обслуговування у Дарницькому районі, проте разом сторони почали проживати після реєстрації шлюбу /Т.ІІІ а.с. 170/. Враховуючи зазначене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. 07.06.2001 року сторони зареєстрували шлюб, який в подальшому був розірваний 01.06.2006 р. /Т.ІІ а.с.100, 101/. 09.12.2003 року відповідачу був подарований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] /Т.ІІ а.с. 13, 14/. Позивач стверджує, що за час шлюбу 2004 - 2005 р.р. до даного домоволодіння були самочинно добудовані: житлова прибудова під літерою а4, літня кухня сарай прибудова від літерами Г, Д /Т.ІІІ а.с. 141/. Відповідач заперечує, що вказані прибудови були виконані у період про який зазначає позивач, і стверджує про те, що добудовані приміщення були побудовані після розірвання шлюбу сторін. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦКУкраїни самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності. Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 р. у справі № 6-130цс13). Враховуючи те, що об'єкти самочинного будівництва, які позивач просить визнати спільною сумісною власністю та поділитине можуть бути предметом поділу майна подружжя, суд відмовляє у задоволенні вимог в цій частині. Крім того, згідно довідки виданої Старівською сільською радою від 24.06.2015 р., реконструкція спірного домоволодіння була здійснена в період 2007-2009 рр. /Т. ІІ а.с. 227/. Вказана довідка позивачем не спростована. Крім того, пров едення таких робіт батьками відповідача підтверджується копіями договорів та квитанцій /Т.ІІ а.с.63-120/. Позивач також просить визнати зазначене вище домоволодіння спільним сумісним майном подружжя та поділити останнє в рівних частинах виходячи з того, що під час шлюбу сторін, позивач вклав особисті кошти від продажу власного бізнесу у поліпшення будинку, шляхом проведення газопостачання у 2004 році, внаслідок чого вартість будинку значно збільшилась. Згідно ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачем не доведено тієї обставини, що подароване домоволодіння з часу його дарування до серпня 2005 року, тобто до фактичного припинення ведення спільного господарства сторонами, істотно збільшилося у своїй вартості порівняно з тією вартістю, яка була на момент дарування. Щодо грошового вкладу позивача у розробку робочого проекту у 2004 році /Т.ІІІ а.с. 74/, то відповідно до робочого проекту останній виконаний у 2005 році /Т.ІІІ а.с. 127 - 133/. Зазначені обставини також підтверджуються показами свідка [PERSON] /Т.ІІІ а.с. 169/. Отже обставини щодо реконструкції будинку та збільшення його вартості в період шлюбу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині, у зв'язку з чим суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання третю особу внести зміни у технічну документацію в частині визначення дати реконструкції домоволодіння. Крім того, позивач просить поділити між сторонами рухоме майно, яке було набуто в період шлюбу, до вимог про що представник відповідача просив застосувати строк позовної давності, оскільки відповідач визнає факт придбання зазначеного позивачем майна, проте зазначає, що відповідач пропустив трирічний строк позовної давності для його поділу. Згідно ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи те, що з часу розірвання шлюбу минуло більше трьох років, позивач пропустив строк позовної давності для поділу рухомого майна набутого сторонами за час шлюбу, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed