Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] [INFO] втратившим право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON], у судовому засіданні просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі з підстав зазначених у позові. Представник Виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області будучі належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з’явився , але надав суду заяву, в якій просив ухвалити рішення на розсуд суду та справу розглянути без його участі . Відповідач [PERSON], будучі належним чином повідомлений про час та місце судового засідання в судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, у зв’язку з чим ухвалою суду було прийняте рішення справу розглядати за відсутністю відповідача у порядку її заочного розгляду. При досліджені письмових доказів по справі судом встановлено . Позивач [PERSON], є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 28.01.1987 року (а.с. 7), де разом з позивачем як мешкаючій в цьому будинку зареєстрований його син [PERSON] (а.с. 8), останній з 2009 року в цьому будинку не мешкає, не бере участі в утриманні та обслуговуванні цього житла (а.с. 6). Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Як зазначено вст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 6 ЖК жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, тобто для використання їх за цільовим призначенням (задоволення своїх житлових потреб та розпорядження ними у відповідних межах), а тому, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях, збереження за відсутньою особою права користування житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права. Таким чином, у зв’язку з тим, що відповідач з 2009 року був постійно відсутній в житловому будинку [ADDRESS], його реєстрація за місцем проживання позивача спонукає його нести додаткові витрати, то право позивача на володіння та користування цим майном в межах її особистих прав, підлягає захисту, а отже позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved