Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання договору про надання послуг, посилаючись на наступне. У відповідача є магазини, розташовані в смт Затока м. Білгород-Дністровського Одеської області. 15 серпня 2013 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір про надання послуг у використанні нерухомим майном, відповідно до якого відповідач за винагороду, надає послуги по використанню та експлуатації магазинів, оскільки у власника не має часу та досвіду з керівництва такими об'єктами. Однак, [PERSON] почав виходити за межі своїх повноважень, встановлені договором від 15.08.2013 року, а саме здавати магазини в оренду на умовах не сприятливих для позивача та без його відома, здійснювати реконструкцію і т.п. Добровільним шляхом врегулювати конфлікт сторонам не вдалося, тому позивач звернувся до суду з відповідними вимогами. Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю та задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивачів, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явилась, у порядку заочного розгляду справи. Частино 2 ст. 197 ЦПК України, передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу належать будівля літ. «А» загальною площею 15,5кв.м. по [ADDRESS] та магазин будівля літ. «А» площею 15,1 кв.м. по [ADDRESS]. У позивача відсутній будь-який досвід в керівництві такими об'єктами, до того ж постійна зайнятість не давала змогу повноцінно займатися розширенням магазинів, тому, враховуючи, що магазини знаходяться в одному населеному пункті, позивач вирішив найняти третю особу, у якій є досвід в такій сфері праці та зможе повноцінно виконувати обов'язки адміністратора-директора. Таким чином, 15 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг у використанні нерухомого майна. Згідно з ст.. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п.2.1 зазначеного договору від 15.08.2013 року, відповідач забезпечував надання таких послуг: Протягом дії цього договору забезпечувати технічне утримання Магазинів, вирішувати всі питання по водопостачанню та електропостачанню; Надавати Магазин в короткострокову оренду третім особам. Укладати договори оренди з третіми особами на строк понад шість місяців, Виконавець має право лише за попередньою згодою власника Магазинів; Підписувати договори від імені власника по користуванню Магазинами; Здійснювати всі необхідні дії по рекламі та збільшення відвідувачів, а саме працювати над розвитком; Здійснювати інші фактичні та юридичні дії, що не суперечать умовам цього Договору, діючому законодавству та загальним засадам суспільства; Дбати за технічним та санітарними умовами в магазинах, їх відповідності всім вимогам законодавства. [PERSON] завжди дбав про власність позивача, а саме магазини, що були предметом договору від 15.08.2013 року. Займався технічним підтриманням магазинів, дбав про прилежну територію, робив все необхідне для збільшення відвідувачів і т.п. За свої послуги відповідач отримував винагороду, обумовлену в п.3 договору від 15.08.2013 року. Протягом пів року сторони по договору належним чином виконували взяті на себе зобов'язання, претензій ніяких не виникало. Однак, останній місяць відповідач почав відступати від умов договору від 15.08.2013 року, здійснював дії не передбачені договором та перевищував свої обов'язки. 17.09.2013 року він здав в оренду магазин строком на 8 місяців підприємцям, при цьому згоди та дозволу власника не отримував. Крім того, домовився з ними про вартість та цільове використання магазина на умовах, що не відомі власнику та пояснювати не бажає. Також, відповідач почав здійснювати реконструкцію магазину, що створює певні проблемні наслідки для позивача, пояснюючи тим, що він наділений правом на це договором від 15.08.2013 року. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Частини 1, 2 статті 509 ЦК України: зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст..526 ЦК України: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Неодноразово сторони договору збиралися та намагалися врегулювати відношення, а коли відповідач не захотів йти на умови позивача, а саме не перевищувати свої повноваження, позивач забажав розірвати договір від 15.08.2013 року, однак відповідач не прийняв пропозицію та відмовився припиняти дію договору та ще і насмілився погрожувати, що відчужить магазини собі, оскільки позивач є неналежним власником, а він утримує магазини. Стаття 629 ЦК України: договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст..321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи зазначені положення законодавства та з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає законними, обґрунтованими позовні вимоги позивача та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, визнання правочину недійсним, порушення дії, яка порушує право. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved