Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08 червня 1981 року на підставі рішення № 351/1 виконавчого комітету Дніпровської РДА на ім`я [PERSON] та членів її сім`ї, а саме на [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] видано ордер № 851-8 серія Б 34 про зайняття п`яти кімнат житловою площею 75,1 кв.м. в квартирах [ADDRESS] , оригінал якого після вселення був зданий до ЖЕО. Між позивачем та [PERSON] зареєстровано шлюб. Від шлюбу, [INFO] в них народився син [PERSON] . Також, [INFO] народилась донька [PERSON] [INFO] помер чоловік позивача. Діти зареєстровані у вище вказаній квартирі. Так, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] померли. Відповідоач тривалий час не проживає в квартирі, всі утримання по комунальним послугам несе позивач. У зв`язку з чим, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 11 травня 2021 року, в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, 12 жовтня 1981 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровського районної ради народних депутатів від 08 червня 1981 року № 353/1, [PERSON] було видано ордер № 351/8 серія Б на право зайняття п`яти кімнат в квартирі [ADDRESS] на сім`ю яка складається з семи чоловік, а саме на: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10) 15 жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (а.с. 11). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). [INFO] народилась [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 13). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 16). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 17). [INFO] помер [PERSON] ( а.с. 18). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 19). Згідно із актом від 15 лютого 2021 року підтверджується, що в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] не проживає за місцем реєстрації більше 6 місяців, а саме понад 12 років. Згідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В ході розгляду даної справи відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини їх відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач або третя особа перешкоджали відповідачам у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1-7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала свідчення, що вона є рідною сестрою відповідача. Повідомила, що [PERSON] не проживає в квартирі близько 30 років, а саме після одруження з`їхав з даного помешкання. Речей його немає. Вселитися не намагався. Перешкод в користуванні ніхто не чинив. Крім того, в нього є ключі від даної квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала свідчення, що вона є сусідкою та проживає в сусідньому будинку [NUMBER] . Крім того, вона була хрещеною покійного чоловіка позивача - [PERSON] . Кожного дня буває в гостях у позивача. Речей відповідача в квартирі не бачила. Ні сварок, ні спроб вселитися в квартиру зі сторони відповідача не бачила. Також повідомила, що коли відповідач повернувся з арміїї, то прожив недовгий час в цій квартирі, а потім знайшов жінку та пішов. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено, покази свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За нормою ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у зв`язку з відсутністю понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення із відповідачів на користь позивача витраті по сплаті судового збору у розмірі 908 гривень 00 копійок. Враховуючи наведене та

Outcome: approved