Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що між ПАТ КБ «Приват Банк» та відповідачем [PERSON] 03.07.2012 року було укладено договір № б/н за умовами якого відповідачу було надано кредит у у розмір 2 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.. Позивач зазначає, що всупереч договірним зобов'язанням відповідачем в установлені терміни не повернуто кредитні кошти та суму процентів за їх користування. У зв'язку з чим, станом на 30.06.2017 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 56 597,99 гривні. В зв'язку з невиконанням умов договору позивач змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права. У судове засідання представник позивача не з'явився, разом із позовною заявою подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. Відповідач просила застосувати до вимог позивач строк позовної давності, у зв'язку із чим відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 03.07.2012 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та відповідачем [PERSON] укладено договір № б/н від 03.07.2012 р., відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 2 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом з пояснень сторін та матеріалів справи достовірно встановлено, що ПАТ КБ «Приват Банк» довідалась про порушення свого права 26 липня 2017 року, а до суду звернулось 28.08.2017 року. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги(стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо). Відповідачем в судовому засіданні подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 257 ЦП України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 р. (справа № 6-14 цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі, погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Така позиція підтверджується також і відповідно до судової практики Верховного Суду України (постанова 22.10.2014 р. №6-127цс14, яка є обов'язковою для застосування за правилами ст. 360-7 ЦПК України). Таким чином, на час звернення позивача до суду у позивача сплинув строк позовної давності по вимогах про стягнення до основної вимоги. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової вимоги. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі, що також зазначалося у Інформаційному листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» від 16.01.2013 р. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Виходячи з наданого розрахунку заборгованості за договором б/н від 03.07.2012 р., дата останнього платежу за отриманим кредитом становить 25.07.2014 р., що у свою чергу означає, про відсутність платежу в зазначений строк, ПАТ КБ «Приват Банк» стало відомо про порушення його права, у зв'язку з чим, починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів Таким чином, строк позовної давності сплинув 26.07.2017 року, а позивач ПАТ КП «ПриватБанк» звернувся до суду 18.08.2017 року. Оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом поза строком позовної давності, а відповідач заявив клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову . Такі висновку суду, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України, позивачем спростовано не було. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed