Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу по розписці, мотивуючи тим, що 20.06.2014 року відповідач взяв в борг під розписку у позивача 5000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 01.09.2014 року становить 68029,00 гривень і зобов'язалася повернути їх до 01.09.2014 року. Однак у зазначений термін зобов'язання не виконав. У зв'язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 68029,00 гривень, та судові витрати у розмірі 3654,00 гривень. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити у судовому порядку. Відповідач у судовому засіданні позов визнав у повному обсязі не заперечує проти стягнення з нього на користь позивача [PERSON] борг у сумі 68029,00 гривень, та судові витрати у розмірі 608,00 гривень. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позов частково з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої відповідачу [PERSON] була надана позика позивачем у сумі 5000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 01.09.2014року становить 68029,00 гривень, які він зобов'язався повернути до 01.09.2014 року, але до цього часу цього не зробив. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до частини 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року за № 3674-VІ, за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Враховуючи, що позивачем зазначено ціну позову 68029,00 грн., отже сума сплати судового збору при зверненні з позовом до суду повинна бути 680,29 грн., таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг у сумі 68029,00 гривень та судові витрати у розмірі 680,29 гривень. Підстав для відмови в задоволенні позову у суду не має.

Outcome: partial