Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення з відповідача нарахованої, але на виплаченої заробітної плати за період з 01.03.2017 року по 17.07.2017 року в сумі 18965,77 грн., компенсації за невикористані 20 днів щорічної відпустки та заборгованості по виплаті вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку. Позов обґрунтований тим, що з 22.07.2016 по 17.07.2017 року позивач працювала в структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». На теперішній час Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на підставі постанови КМУ від 31.10.2018 року № 938 перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця». У період з 01.03.2017 року по 17.07.2017 року відповідачем нарахована, однак не виплачена позивачу заробітна плата становить 18965,77 грн. Добровільно виплатити заборгованість відповідач відмовляється, а тому позивач просить стягнути з відповідача нараховану але не виплачену заробітну плату у вказаному розмірі. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані 20 днів щорічної відпустки та заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку, які позивачу не були нараховані. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив розглянути справу за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначив, що Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей. У зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів АТ Українська залізниця розташованих, зокрема, у м. Донецьку, у відповідача з 17.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року засвідчено настання обставин непереборної сили, що унеможливлює виконання АТ Українська залізниця обов`язків, передбачених, зокрема ст.ст. 115,116 КЗпП України, та є підставою для звільнення від відповідальності зобов`язаної сторони. Таким чином та враховуючи, що відсутня вина відповідача у нездійсненні виплат на користь позивача оскільки це є наслідком злочинних дії третіх осіб, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, в тому числі і про наявність після 20.03.2017 року обставин непереборної сили, які унеможливлюють виконання АТ «Українська залізниця» своїх обов`язків перед позивачем, просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» відмовити у повному обсязі. Крім того, відповідач зазначив, що позивачу за період з 01.03.2017 року по 15.03.2017 року була нарахована заробітна плата з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів у сумі 2333,61 грн., яка отримана позивачем 14.08.2017 року в касі Дирекції м. Лиман. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815. З 22.07.2016 по 17.07.2017 року позивач працював на посаді оператора по первинній обробці перевізних документів у виробничому підрозділі «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». що підтверджується трудовою книжкою позивача. Відповідно до розрахунків заробітної плати позивача, останньому була нарахована заробітна плата у період: - за березень 2017 року - 5372,96 грн., сума до виплати 4272,49 грн.; - за квітень 2017 року - 3857,42 грн., сума до виплати 3067,36 грн.; - за травень 2017 року - 3857,42 грн, сума до виплати 3067,36 грн.; - за червень 2017 року - 3857,42 грн., сума до виплати 3067,36 грн.; - за липень 2017 року - 2020,55 грн., сума до виплати 1606,71 грн. Загальна сума нарахованої позивачу заробітної плати за період березень-липень 2017 року згідно доданих до позовної заяви розрахунків заробітної плати становить 18965,77 грн. З табелів обліку використання робочого часу за період березень-липень 2017 року, складених ВП ТЧ Ясинувата СП «ДДЗП» вбачається, що позивач виходив на роботу у період простою: в березні 2017 року - 10 днів, в квітні 2017 року - 19 днів, в травні 2017 року - 20 днів, в червні 2017 року - 20 днів, в липні 2017 року - 11 днів. Згідно з наданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області інформацією про застраховану особу, розмір нарахованої Регіональною філією «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» заробітної плати для обчислення пенсії [PERSON] (код [NUMBER] ) за березень 2017 року становить 5372,96 грн., за період квітень-липень 2017 року дані відсутні. З інформації наданої Головним управлінням ДПС у Донецькій області листом від 24.06.2021 року вбачається, що позивач в першому кварталі 2017 року отримав дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 20269,53 грн., інформація про отримані доходи за 2-4 квартали 2017 року відсутня. З копії наказу (розпорядження) № 5258/ДН-ОС від 10.07.2027 року встановлено, що позивача [PERSON] звільнено з 17.07.2017 року з посади інженер технолог у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за 20 невикористаних днів відпустки та виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. З вказаним наказом (розпорядженням) позивач ознайомлений 17.07.2017 року під підпис. Факт звільнення позивача також вбачається з копії трудової книжки [NUMBER] . З видаткового касового ордеру б/н від 14.08.2017 року вбачається, що позивачу за половину березня 2017 року виплачена заробітна плата у розмірі 2333,61 грн., з вирахуванням обов`язкових податків та інших зборів. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.115 КЗпП України, статті 24Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Відповідно до статті 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально - побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації згідно ст.13, 18 КЗпП. Системний аналіз ч. 1 ст. 83 КЗпП, ч. 2ст.21 Закону України «Про відпустки» та п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004р оку № 5 свідчить про те, що компенсація за невикористану відпустку має бути виплачена у день звільнення працівника. Позивач як на підставу вимог посилався на незаконне не проведення відповідачем із ним повного розрахунку при звільненні, у тому числі із заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року. Відповідач, обґрунтовуючи свою позицію, зазначив, що за відсутності будь-якої первинної документації щодо наявності заборгованості із заробітної плати та іншим виплатам такі нарахування та виплати здійснити неможливо і послався на наявність форс-мажорних обставин, що, на його думку, підтверджується науково-правовим висновком Торгово-промислової України від січня 2018 року №126/2/21-10.2. Відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Встановлені судом обставини по справі підтверджують, що позивач працював в структурному підрозділі відповідача у спірний період та йому нараховувалась заробітна плата. Зазначені обставини підтверджуються наданими позивачем, зокрема, розрахунками заробітної плати позивача за березень-липень 2017 року, відповідно до яких кількість днів перебування у простої, за які позивачу нараховувавсь заробітна плата, співпадає з кількістю днів, зазначеними в табелях обліку використання робочого часу. Крім того, розмір нарахованої заробітної плати за березень співпадає з розміром, наданим Пенсійним фондом України. Відповідач належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені у вказаних документах, зокрема, розрахунках заробітної плати позивача за березень-липень 2017 року, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними, або докази того, що позивачу заробітна плата за спірний період виплачена. В той же час, з наданого відповідачем касового ордеру б/н від 14.08.2017 року вбачається, що позивачу за половину березня 2017 року виплачена заробітна плата у розмірі 2333,61 грн., з вирахуванням обов`язкових податків та інших зборів. З огляду на викладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заробітної плати за період з березня 2017 року по 17.07.2017 року, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, а саме за мінусом отриманої частини заробітної плати за березень 2017 року. Визначаючи суму, що підлягає стягненню, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до законодавства станом на березень 2017 року, податок з доходів фізичних осіб становив 18 відсотків, військовий збір - 1,5 відсотка. Таким чином, фактично отримана позивачем заробітна плата у розмірі 2333,61 грн., з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору становить 2898,90 грн. (нарахована заробітна плата). З огляду на викладене, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заробітна плата у розмірі 16066,87 грн. (18965,77 грн. - 2898,90 грн.). Також суд виходить з роз`яснень, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 16066,87 грн., з утриманням відповідачем з цих сум податків та інших обов`язкових платежів. Суд приймає до уваги надані позивачем розрахункові листи, табелі обліку використання робочого часу, як належні та допустимі докази факту нарахування на користь позивача роботодавцем заробітної плати та інших виплат, їх розміру та складу, оскільки дані, які в них містяться, не містять суперечностей та не дають суду підстав сумніватися у їх достовірності. Відповідачем зазначені дані не спростовані наданням суду будь-яких переконливих належних та допустимих доказів. Що стосується позовних вимог в частині стягнення невикористаних 20 днів щорічної відпустки та заборгованості по виплаті вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку, суд виходить з наступного. Відповідно до копії наказу (розпорядження) № 5258/ДН-ОС від 10.07.2027 року, позивач має 20 днів невикористаної відпустки, за які надається компенсація, та має право на виплату вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку. З наданих позивачем розрахункових листів вбачається, що останньому зазначені суми не нараховувалися. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Враховуючи те, що позивач має право на отамання компенсації за невикористані 20 днів щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку, однак за матеріалами справи відсутній розмір зазначених виплат, крім того, на вимогу суду відповідач зазначені відомості не надав, суд приходить до висновку про визначення способу захисту права позивача на отримання спірних сум шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу компенсації за невикористані 20 днів щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку. Посилання представника відповідача на висновки Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, як на поважність невиплати заробітної плати, суд не приймає до уваги, виплата працівникові заробітної плати є гарантією, встановленою Конституцією України. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У ч.1 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 6 згаданої статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З врахуванням вказаних положень можна дійти висновку, що у поняття судових витрат, вказаних у ч.6 ст. 141 ЦПК включається також і судовий збір. Наведене положення узгоджується також із частиною другою вказаної норми, де на відміну від частини шостої йдеться про «інші судові витрати». За таких обставин, слід дійти висновку, що у разі звільнення від сплати судових витрат, у тому числі судового збору, сторони, на користь якої ухвалено рішення, то з протилежної сторони стягуються витрати, які були понесені іншими особами, а решта компенсується за рахунок держави. Таким чином, враховуючи, що позивач є звільненим від сплати судового збору при зверненні до суду із позовними вимогами про стягнення аліментів, то підстав для стягнення судового збору з відповідача в дохід держави у суду не має, оскільки за вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial