Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в обґрунтування своїх вимог, зазначив, що 27 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приват банк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № MRC0GK04000153, на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 38 950,00 доларів США на умовах, визначених кредитним договором з кінцевим терміном повернення 23.09.2021 року. Відповідно до умов договору позичальник зобов'язаний був здійснювати погашення заборгованості шляхом внесення платежів. Проте, позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував. Станом на 09.04.2014 року утворилась заборгованість, яка складає: 26140,88 доларів США - заборгованість за кредитом, 1752,61 доларів США - заборгованість за відсотками, 357,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 203,58 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором на загальну суму 28 454,07 доларів США, що за курсом НБУ складає 337 749,81 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем 27.09.2006 року був укладений іпотечний договір № MRC0GK04000153. Згідно з цим договором відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 61.70 кв.м.. житловою площею 38.30 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Оскільки позичальником зобов'язання за кредитним договором не виконуються, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири, висилити відповідача та членів його сім'ї з квартири, яка є предметом іпотеки та стягнути судові витрати, пов'язані зі зверненням до суду. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про підтримку позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином та у встановленому законом порядку. Враховуючи, що у справі достатньо матеріалів про права та обов'язки сторін суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить вимогам ст. 224 ЦПК України. Фіксація судового процесу технічними засобамм не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 вересня 2006 року між Банком та відповідачем був укладений кредитний договір № MRC0GK04000153 на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 38950,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.09.2021 року (а.с.23-24 ). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем 27.09.2006 року був укладений іпотечний договір. Згідно з цим договором відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 61.70 кв.м.. житловою площею 38.30 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продаж, нотаріально посвідченого 27.09.2006 року (а.с. 27-28). У зв'язку з тим, що відповідач зобов'язання за кредитним договором систематично не виконує, позивач звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості. Згідно із розрахунком заборгованість відповідача за кредитним договором складає: 26140,88 доларів США - заборгованість за кредитом, 1752,61 доларів США - заборгованість за відсотками, 357,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 203,58 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором (а.с. 11-18). З листа-вимоги від 02.03.20014 року вбачається, що відповідач попереджався про наявність у нього заборгованості за кредитним договором та про добровільне виселення з квартири, яка перебуває в іпотеці у позивача ( а.с. 20). Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобов'язання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним. Тому суд вважає, що вимоги в даній частині підлягають задоволенню. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Що стосується виселення відповідача з спірної квартир разом з особами, що там мешкають, то частиною 3 статті 109 ЖК України передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими Законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі громадяни, що мешкають в ньому зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. В разі, якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. На виконання вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», відповідно до реєстру рекомендованих відправлень від 08.03.2014 року позивачем на адресу відповідачів направлялись повідомлення з вимогою звільнити житлове приміщення у добровільному порядку (а.с. 21-22). Відомостей про отримання направлених листів суду не надано. Аналізуючи норми Закон України «Про іпотеку», суд приходить до висновку щодо їх суперечливості в частині проведення процедури виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, оскільки передбачає можливість їх виселення в судовому порядку як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Виходячи із аналізу вказаних правових норм закону, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк, але на теперішній час ці обов'язкові умови позивачем не виконані. Крім того, суд вважає, що недотримання вищевказаної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 11 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що в задоволені вимог, щодо виселення всіх мешканців з квартири, яка передана в іпотеку, слід відмовити, оскільки позивачем не надано суду доказів, що відповідач отримував вимогу-попередження кредитора про добровільне звільнення житлового приміщення. Не надано доказів, що останній відмовляється у добровільному порядку звільнити майно, що перебуває в іпотеці у позивача, а також надати оригінали документів для його реалізації Суд частково задовольняючи позовні вимог позивача приймає до уваги те, що на момент винесення зазначеного рішення набрав законної сили Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» однак вважає, що дія цього закону не поширюється на спірні правовідносини, що виникли між сторонами до набрання чинності цього закону і випливають з договорів, укладених 27.09.2006 року та не має зворотної дії у часі. Крім того позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою до набрання цим Законом законної сили. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому з відповідача підлягають стягненню витрати понесені при звернені до суду на сплату судового збору в розмірі 3 377,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial