Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно одержаних коштів, мотивуючи тим, що 18.08.2011 року дружина позивача [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS], у відповідача [PERSON] та його дружини. Під час підписання договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] запропонував також придбати гараж за 5000 доларів США, який знаходиться біля будинку в якому була куплена квартира. При цьому, [PERSON] попросив дати йому завдаток у розмірі 2500,00 доларів США, ще до укладення договору купівлі-продажу для підготовки необхідних документів. Після укладення договору купівлі-продажу квартири, позивач особисто передав [PERSON] 2500,00 доларів США та отримав від останнього розписку про отримання коштів. Протягом тривалого часу відповідач документів на продаж гаража не оформив, тому позивач просив повернути завдаток, на що [PERSON] повідомив, що гроші він витратив. Як вбачається, з документів доданих до позовної заяви, які надавалися при розгляді кримінального провадження №12013240270000968, право власності на гараж у відповідача, який розташований по [ADDRESS] - відсутні. В зв'язку з тим, що відповідач заволодів без достатньої правової підстави коштами в сумі 2500 доларів США, що станом на 08.12.2014 року еквівалентно 38241,50 грн., позивач був вимушений звернутися з позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів та просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 59671,73 грн., з яких: 38241,50 грн., - сума основного боргу; 3807,32 грн., - 3% річних; 7390,71 - сума з врахуванням індексів інфляції; 10232,20 грн., - проценти. В судове засідання позивач не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій він просив провести розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та в разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило. За таких обставин, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого порядку вирішення спору. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2011 року, дружина позивача [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS], у відповідача [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-13). [PERSON] мав намір придбати у [PERSON] гараж, який розташований біля вищевказаного будинку. В зв'язку з чим 18.08.2011 року для підтвердження своїх намірів та в рахунок внесення часткової оплати [PERSON] передав [PERSON] 2500,00 доларів США, що підтверджується розпискою (а.с.7). Однак між сторонами договір купівлі-продажу укладено не було. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником в рахунок належних договором платежів на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних із боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов'язання. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати з договору, укладеного сторонами. Оскільки договір купівлі-продажу у встановленому Законом порядку між сторонами у справі укладено не було, передана відповідачу сума в розмірі 2500,00 доларів США (в еквіваленті станом на 08.12.2014 - 38241,50 грн.) є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Отже, сплачені позивачем грошові кошти згідно з домовленістю про купівлю-продаж, підлягає поверненню, оскільки сторонами не було належним чином оформлено правовідносини про перехід права власності на гараж та надалі не укладено договір купівлі-продажу об'єкту нерухомості. Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти, оскільки у даному випадку ст.536 ЦК України застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Така вказівка, зокрема, міститься в ч.3 ст.693 (нарахування процентів на суму попередньої оплати товару в разі прострочення продавцем передання товару), ч.4 ст.694 (у разі прострочення покупцем оплати товару), ч.2 ст.1214 (у разі безпідставного одержання чи збереження грошей) ЦК України. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення безпідставно отриманих відповідачем коштів у розмірі 38241,50 грн., та процентів в розмірі 10232,20 грн., слід задовольнити в повному обсязі як такі, що знайшли своє підтвердження. Поряд з тим, суд не знаходить законних підстав для задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних та 3% річних, оскільки відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду від 28.03.2012 у справі №6-36736вов10). Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні. Згідно з ч.1 ст.524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті згідно з ч.ч.1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 415,78 грн., тому, відповідно до ст. 88 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 482,76 грн. А також підлягає поверненню позивачу надлишково сплачений судовий збір в розмірі 39,56 грн., відповідно до квитанції № 0.0.232409858.1 від 08.12.2014 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial