Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в листопаді 2011 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача позику в сумі 12 000 доларів 00 центів США, терміном до 01 грудня 2011 року. Крім того, 20 березня 2012 року між позивачем та відповідачем знову був укладений Договір позики грошових коштів, згідно якого відповідач отримав від позивача позику в сумі 20 000 грн. 00 коп. для оформлення документів на право власності. Факт передачі грошей за даними договорами підтверджуються розписками відповідача про отримання останнім грошових коштів. При цьому, в кінці грудня 2012 року відповідач частково повернув позивачу позику у розмірі 500 доларів 00 центів США і після цього на всі вимоги позивача про повернення іншої частини коштів відповідач жодним чином не реагує та по сьогоднішній день ухиляється від повернення решти суми боргу. На підставі зазначеного позивач просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача борг за договорами позики, що в гривневому еквіваленті становить - 178 000 грн. 00 коп., а також 3 % річних із простроченої суми боргу у розмірі 10 350 грн. 00 коп. та судові витрати по сплаті судового збору, які були сплаченні позивачем при поданні позову до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та зазначила, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи, в розумінні ч. 5 ст. 74, ч. 8 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено в судовому засіданні, 10 листопада 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 12 000 доларів 00 центів США, а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути суму позики до 01 грудня 2012 року, про що свідчить розписка відповідача (а.с. 7). Крім того, 20 березня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено ще один Договір позики, за яким позивач надав відповідачу позику в розмірі 20 000 грн. 00 коп. для оформлення документів на право власності, що також підтверджується розпискою відповідача (а.с. 8). У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 16 жовтня 2013 року позивачем направлено відповідачу лист з вимогою погасити заборгованість по Договорам позики та 3 % річних у 20-денний термін з моменту отримання відповідачем цього листа (а.с. 9). Однак, вимогу позивача щодо погашення заборгованості відповідач залишив без уваги. Проте, як встановлено в судовому засіданні, у встановлений сторонами строк та по теперішній час відповідач не виконав повністю своїх зобов'язань за договорами позик та повернув позивачу лише частину позики, отриманої 10 листопада 2011 року, у сумі 500 доларів 00 центів США. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за договорами позик від 10 листопада 2011 року та від 20 березня 2012 року щодо повернення позивачеві суми позики, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими і такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Проте, перевіривши у судовому засіданні правильність розрахунків, наведених позивачем у позовній заяві, слід зазначити наступне. Так, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості: за Договором позики від 11 листопада 2011 року у розмірі 11 500 доларів 00 центів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день винесення рішення 147 454 грн. 19 коп. ((12000-500)х12,822103=147454,185); за Договором позики від 20 березня 2012 року - 20 000 грн. 00 коп. Крім того, перевіривши правильність розрахунків щодо стягнення трьох процентів річних від прострочених сум, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача: за Договором позики від 11 листопада 2011 року три проценти річних у розмірі 10 350 грн. 00 коп., а за Договором позики від 20 березня 2012 року три проценти річних з 16 листопада 2013 року по 01 червня 2014 року у розмірі 325 грн. 48 коп. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 781 грн. 30 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 533, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: partial