Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 25 серпня 2015 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідач зареєстрована у спірному житловому будинку, однак, не проживає у ньому з 2003 року без поважних причин. Місце її проживання невідоме, оскільки вона не бажає повідомляти свою адресу, ухиляється від спілкування з ним та дітьми, а тому він позбавлений можливості зняти її з реєстрації за її власною заявою. Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Позивач в судове засідання не з'явився, а подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, а тому судом згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалено заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] (а.с. 8-10). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в даному житловому приміщення з 2003 року. Як зазначив позивач в позовній заяві, то її місце проживання невідоме, вона не бажає повідомляти свою адресу, оскільки вона постійно міняє своє місце проживання залежно від того, з яким чоловіком живе. [PERSON] ухиляється від спілкування з батьком, позивачем по справі, та зі своїми дітьми, що позбавляє його можливості в добровільному порядку зняти відповідача з реєстрації за її власною заявою. Факт її не проживання стверджується актом комісії Княгининівської сільської ради Луцького району Волинської області, в якому зазначено, що [PERSON], [INFO] зареєстрована, однак з 2003 року не проживає в [ADDRESS], що підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18). Оскільки відповідач тривалий час не проживає у спірному приміщенні, то є всі підстави вважати відповідача таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved