Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач є депутатом Кам`янської міської ради, головою правління Громадської організації «Місто», проводить у місті активну політичну, громадську та благодійну діяльність. 01.03.2019 на 31 сесії VII скликання Кам`янської міської ради, відповідач [PERSON] дозволив собі вислови на адресу позивача, які містили недостовірну інформацію щодо нього, принижували його честь, гідність та ділову репутацію, а саме назвав позивача «[INFO]». Даний вислів знайшов відображення на веб-порталі засобу масової інформації « [INFO] ». Того ж дня, на власній сторінці у соціальній мержі Фейсбук за наступним посиланням: [INFO]відповідачем розміщено допис наступного змісту: «[INFO]» Позивач вважає такі дії відповідача незаконними та такими, що принизили його ділову репутацію, оскільки стали відомі значній кількості осіб, присутніх на сесії міської ради, а також відвідувачам сторінки відповідача у мережі Фейсбук і читачам інтернет-видання «Событие». Після цього позивачем отримано вимоги Громадської організації «Патріот» і мешканців м.Кам`янське про складання депутатських повноважень, яка була мотивована саме інформацією, що оприлюднена [PERSON] . Вважає, що тема сепаратизму в Україні в даний час є резонансною та віднесення позивача до «сепаратистів» може мати негативні наслідки для позивача, його репутації, шкоди майну чи здоров`ю. Сепаратизм має кримінально-правове значення, яке відображено у ст.110 КК України і те, що відповідачем поширено інформацію про те, що позивач є сепаратистом свідчить про поширення інформації про вчинення ним вказаного злочину. З цих підстав просить суд: 1)визнати недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію поширену [PERSON] : -01.03.2019 на 31 сесії VII скликання Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про те, що позивач є « [PERSON] »; - [INFO] на власній сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» за наступним посиланням: [INFO]про те, що позивач є людиною [PERSON] , одним з тих, хто підтримував Антимайдан, підтримував у м.Кам`янське заколот - «Руську весну». 2)зобов'язати відповідача А) видалити з власної сторінки у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» вищевказану інформацію поширену [INFO] ; Б) спростувати інформацію з власної сторінки у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» поширену 01.03.2019 року шляхом створення повідомлення на власній сторінці у мережі Фейсбук з режимом доступу «Доступно всім» про ухвалене судом рішення та опублікування на власній сторінці зміст резолютивної частини рішення не пізніше 10 днів з дня набрання рішенням законної сили; В) публічно на найближчій сесії Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, що відбудеться після набрання рішенням законної сили, спростувати інформацію про те, що позивач є «[INFO]» 3) стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Вважає висловлювання щодо позивача оціночними судженнями, які сформовані у нього за час знайомства з позивачем з огляду на коло його друзів, знайомих, попередню громадську діяльність. Заслухавши учасників справи, показання свідка ____, дослідивши зібрані у справі письмові докази, судом встановлено наступне. 01.03.2019 на 31 сесії VII скликання Кам`янської міської ради, відповідач [PERSON] назвав позивача «[INFO]». Даний вислів знайшов відображення на веб-порталі засобу масової інформації « [INFO] ». Того ж дня, на власній сторінці у соціальній мержі Фейсбук за наступним посиланням: [INFO]відповідачем розміщено допис наступного змісту: «[INFO]» Саме інформацію, що містилась у висловлюваннях відповідача на сесії Кам`янської міської ради та у публікації в мережі Фейсбук позивач вважає такою, що не відповідає дійсності, порушує його честь, гідність та ділову репутацію. У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Конституцією України в ст.3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч.6 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7 ст. 277 ЦК України). Згідно із ч.2 ст.5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. А відповідно до ч.1 ст.30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч.2 ст. 30 цього Закону). У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об`єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, п. 42). Суд також звернув увагу на те, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47). При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (статі 3, 4, 6 Декларації). Позивач є депутатом Кам`янської міської ради Днпропетровської області, головою правління Громадської організації «Місто», що дозволяє суду віднести його до публічних осіб. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави стверджувати, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції»). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року). Висловлювання відповідача про те, що позивач є людиною [PERSON] , одним з тих, хто підтримував Антимайдан, підтримував у м.Кам`янське заколот - «Руську весну», не містить посилання щодо дій позивача, які зумовили виникнення у відповідача таких суджень, а тому така інформація не може вважатись такою, що містить фактичні твердження. Саме конкретизація обставин таких як дата, час та місце, спосіб та які саме дії були вчинені позивачем, є такими що підлягають перевірці з точки зору їх достовірності, їх відсутність унеможливлює здійснення такої перевірки. На думку суду, вказана інформація носить оціночний характер і виключно суб`єктивну оцінку відповідача. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини посадова особа органу державної влади, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Таким чином, оскільки позивач є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за своєю особою, як з боку інших громадян, так і політиків. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення такого позову, має бути сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом не встановлено сукупності усіх обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачами інформації такою, що не відповідає дійсності, порушує їх права і свободи, а також принижує їх честь та гідність, відсутні. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про захист честі, гідності і ділової репутації, які за відсутності доведеного порушеного права задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed