Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди, завданої самовільним зайняттям та пошкодженням земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності посилаючись на те, що він має на праві приватної власності земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель (присадибна ділянка) площею 0,2091 га, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Право приватної власності підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 19.05.1998 року. Восени 2016 року позивач виявив, що на його земельній ділянці ведуться інтенсивні будівельні роботи, тобто було здійснено самовільне зайняття землі. З'ясувалось, що відповідач, тобто Новоархангельська селищна рада, зводить на його землі водонапірні башти. На численні звернення позивача, заяви з проханнями припинити будівництво та повернути землю до стану, придатного для використання, у якості присадибної ділянки, відповідач не відреагував та продовжив роботи по зведенню башт. Таким чином, дана частина земельної ділянки площею 0,5720 га була повністю виведена з ладу та стала неможливою для використання за її призначенням, тобто як присадибної земельної ділянки. Своїми незаконними діями відповідач грубо порушив конституційне право позивача власності на землю, позбавив його можливості користуватися та розпоряджатися частиною земельної ділянки. Як вже вказувалось вище, частина земельної ділянки позивача знищена остаточно та безповоротно. Його душевна шкода виразилась у душевних стражданнях, які він переніс та продовжує переносити в результаті грубого порушення його земельних прав. Позивач зазначив, що відповідач також зруйнував його життєві плани стосовно вказаної частини земельної ділянки. Його душевні страждання ще більше поглиблювались в результаті повного ігнорування його звернень до відповідача з письмовими заявами з проханням припинити будівництво водонапірних башт та врегулювати питання законним шляхом. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 50000 грн. Просить суд в порядку відшкодування майнової шкоди, завданої самовільним зайняттям та пошкодженням земельної ділянки, стягнути з Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області, на його користь 51120 грн., а також стягнути з Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області на його користь на відшкодування моральної шкоди, завданої самовільним зайняттям та пошкодженням земельної ділянки 50000 грн. та судові витрати по справі. Позивач в судове засідання не з'явився, але від його представника надійшла заява, в якій останній просив розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача, просив суд задовольнити вимоги позивача в повному обсязі. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, також не подав відзив, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч .1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В розумінні ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою. Позивачем дотримано правила підсудності, позов подано до належного та компетентного суду. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на підставі державного акту серії [NUMBER] виданого Новоархангельською селищною радою 19 травня 1998 року, на підставі рішення виконкому Новоархангельської селищної ради від 23 жовтня 1997 року №153, належить земельна ділянка, що розташована по [ADDRESS], загальною площею 0,2091 га., для ведення будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /а.с.9./ Зі світлокопії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-3505300122018 вбачається, що вищевказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER] /а.с.10/. З висновку звіту про експертну грошову оцінку частини земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд власником якої є позивач вбачається, що вартість земельної ділянки складає 51120 грн. /а.с.19/ В п. 2.4. звіту про експертну грошову оцінку частини земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд власником якої є позивач вказано, що на оцінюваній частині земельної ділянки розміщені 3 водонапірні металеві башти /а.с.24/. Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Зміст ч. 1 ст. 14 Конституції України дослівно відтворений у ст. 1 ЗК України та ст. 373 ЦК України, що фактично є формою впровадження конституційних положень у конкретні галузі національного законодавства, зокрема земельне та цивільне право. Визнання законодавцем землі основним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, передусім зумовлено таким принципом земельного законодавства, як поєднання особливостей використання землі, як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва. Ч. 1 ст. 1 ЦК України вказує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Ст. 15 ЦК України гарантує право на захист цивільних прав та інтересів В ч. 2 ст. 16 ЦК України зазначено захист цивільних прав та інтересів. Позивачем по даній цивільній справі обрано способи захисту визначені у пунктах 8 та 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно частин 1, 2 та 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Право власності на землю є юридичним вираженням, формою закріплення економічних відносин власності і являє собою врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню та розпорядженню земельними ділянками. Тобто право власності в об'єктивному значенні треба розуміти, як сукупність правових норм, що закріплюють, регламентують і охороняють відносини власності на природні ресурси держави. Зазначена стаття встановлює зміст права власності на землю, як суб'єктивного права і визначає його, як сукупність правомочностей по володінню користуванню і розпорядженню земельними ділянками в межах визначених ЗК України. Під правомочністю володіння розуміється право фактичного (фізичного чи господарського) панування над певною земельною ділянкою. Під правомочністю користування розуміється права власника задовольняти за допомогою землі свої потреби. Під правомочністю розпорядження розуміється визнана за власником і гарантована йому можливість учиняти дії, спрямовані на зміну юридичного статусу, економічного призначення чи стану земельних ділянко, визначення їх юридичної долі (передача їх іншим суб'єктам права у власність). В ст. 80 ЗК України перелічено суб'єктів права власності на землю, зокрема ними є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. В даній статті розрізняються суб'єкти права власності на землю залежно від форм власності, які поділяються на приватну, комунальну та державну. В розумінні п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України право власності на землю громадян набувається у разі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. В даній статті законодавець врегулював підстави припинення права фізичних та юридичних осіб на земельну ділянку. Дана стаття містить виключний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку. Суд наводить дану норму матеріального права, оскільки не в нашій ситуації не було жодних із перелічених у статті підстав для припинення власності позивача на земельну ділянку. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. В даній нормі матеріального права резюмується, що держава гарантує - шляхом забезпечення захисту усіх суб'єктів права власності та господарювання. Ч. 1 ст. 153 ЗК України, вказує, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. В даній статті законодавець вказує, на те, що власник не може бути без законних на те підстав позбавлений права власності на земельну ділянку, але разом з тим вказує на те, що крім передбачених законом випадків, це зокрема на думку суду може бути конфіскація земельної ділянки, звернення стягнення на земельну ділянку за вимогою кредитора, не відчуження іноземцем земельної ділянки протягом року тощо. В нашій ситуації такі підстави відсутні, позивач, як власник земельної ділянки не може бути позбавлений права власності і на земельну ділянку. В розумінні ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. Наведенні вище судом норми гарантують позивачу право щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. В даній нормі (ст. 154 ЗК України) необґрунтоване втручання органів місцевого самоврядування в здійснення власником земельної ділянки зазначених правомочностей є грубим порушенням наведеного законодавства та конституційних прав власника. При цьому не має значення спосіб порушення прав. В нашому випадку, це самовільне зайняття земельної ділянки та будування на ньому об'єкту. Власники земельних ділянок мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом (п. ґ) ч. 1 ст. 90 ЗК України). Основним та невід'ємним є право власника самостійно господарювати на своїй земельній ділянці, здійснювати її безпосередню експлуатацію. Порушене право повинно бути відновлено, або захищено у спосіб визначений законом. У частинах 1 та 2 ст. 22 ЦК України наголошується на тому, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). В ч. 1 ст. 116 ЦК України зазначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, можна дійти висновку, що держава гарантує, захист та охорону прав та інтересів осіб - власників земельних ділянок з приводу їх володіння, користування та розпорядження земельними ділянками, при цьому конкретно закріпивши відповідні положення в нормативно-правових актах. Як вбачається з ситуації, що виникла, відповідач у справі Новоархангельська селищна рада Кіровоградської області самовільно за відсутності будь-яких правових підстав здійснила будівництво 3 водонапірних металевих башт на території земельної ділянки позивача для використання у своїй господарській діяльності, отримує від цього доходи, але разом з тим будь-яких цивільно-правових угод з позивачем не схвалювала. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Даною нормою прямої дії встановлюється порядок та спрямовуються дії всіх суб'єктів владних повноважень, з метою реалізації норм права відповідно до принципів законності, справедливості, гуманності, поділу власті, верховенства права. Спосіб це визначене законом в їх компетенції те, яким чином здійснюються дії спрямовані на реалізацію владних повноважень, здійснюючи такі повноваження, вони можуть спиратись тільки на компетенційні права і обов'язки та використовувати у своїй діяльності ті засоби, форми, прийоми, що передбачені законодавством. На думку суду відповідач з метою не порушення охоронюваних законом прав позивача щодо володіння земельною ділянкою повинен був діяти у спосіб, визначений законом, а саме укласти будь-які цивільно-правові угоди, що надавали б йому право бути титульним власником земельної ділянки, або здійснити викуп земельної ділянки для суспільним потреб, або міну земельної ділянки, і в же потім вчиняти будівельні роботи на даній земельній ділянці. Жодних правових дій з приводу використання земельної ділянки позивача, відповідачем вчинено не було. З наведеного слідує, що відповідач повинен відшкодувати позивачу вартість самовільно зайнятої земельної ділянки в розмірі визначеному вище, та після набрання даним рішенням законної сили переоформити у власність земельну ділянку, що належить позивачу та на якій збудовані водонапірні металеві башти. Суд констатує, що надані позивачем докази є належними та допустимими. З приписів частин 1, 4, 5, 6 та 7 ст. 81 ЦПК України слідує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав копію ухвали Новоархангельського районного суду Кіровоградської області разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами, але протягом встановленого судом строку не подав суду відзив на позов, в якому міг би викласти заперечення проти позову. Факт будування трьох металевих башт в смт Новоархангельськ Кіровоградської області біля будинку позивача є загальновідомою обставиною та не потребує доказуванню. Відповідач проігнорував явки в судові засідання за викликом суду, що саме по собі вказує на неправомірність його дій з приводу земельної ділянки позивача. Не аргументація відповідачем правомірності його дій вказує, на презумпцію правоти позивача. Також суд приходить до висновку, про необхідність відшкодування відповідачем позивачу заподіяної морально (немайнової) шкоди виходячи з наступного. Положеннями частин 1 та 2 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Оскільки судом визнано неправомірними дії відповідача з приводу самовільного зайняття земельної ділянки, то відповідно підлягає стягненню заподіяна моральна (немайнова) шкода, яка вираховується з принципу розумності, з урахуванням того, що відповідач зруйнував плани позивача стосовно зазначеної земельної ділянки ігнорував звернення позивача, що на думку суду спричинило останньому суттєві психологічні переживання, напруження, емоції, погіршення настрою, перебування у стресовому стані, фрустрації, депресії та відчуття вседозволеності з боку органу місцевого самоврядування, що безумовно спричинило морально шкоду і вона визначається судом у грошовому виразі у сумі 4000 грн. Разом з тим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved