Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів, а саме: суми боргу в розмірі 510 814,50 грн та суми процентів в розмірі 45 975,73 грн, а також просить стягнути судові витрати у розмірі 5 907,90 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, 24.05.2017 позивач надав відповідачу позику - грошові кошти у розмірі 19 550 доларів США, про що відповідачем в присутності свідка [PERSON] було власноручно складено розписку, відповідно до якої [PERSON] зобов'язався повернути позику частинами, починаючи з 01.08.2017 протягом 12 місяців в розмірі 1 629 доларів США щомісячно, та в разі затримки повернення позики сплатити 12 відсотків річних на залишок не виплаченої своєчасно суми до повного погашення заборгованості. Станом на травень 2018 відповідач не виконав зобов'язань за розпискою, оскільки не сплатив позивачу ні чергові платежі, ні відсотки. Вимога позивача про дострокове повернення грошових коштів в розмірі 19 550 доларів США та сплату відсотків у строк до 21.05.2018 залишена без належного реагування з боку відповідача, у зв'язку чим договір розірвано в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України 22.05.2018. Ухвалою суду від 24.10.2018 позов прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні /а.с.31-33/. 16.11.2018 судом постановлено ухвалу про повернення позивачу заяви про забезпечення позову /а.с.44-45/. Ухвалою суду від 01.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду /а.с.55-56/. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Правом подання відзиву не скористався, інших заяв, клопотань, суду не надав. Позивач та його представник [PERSON] у судове засідання не з'явилися та подали заяву, у якій позов підтримали у повному обсязі, зазначили, що не заперечують проти ухвалення заочного рішення, просять розглядати справу у їх відсутність /а.с.61/. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд прийшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи, про що постановлено ухвалу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Судом встановлено, що 24.05.2017 відповідач [PERSON], [INFO], паспорт [NUMBER], виданий Дніпровським РУ ГУМВС України в м. Києві 22.09.2004, надав позивачу [PERSON], паспорт [NUMBER] виданий Дніпровським РУ ГУМВС України в м. Києві 05.02.2002, власноручну розписку, якою підтвердив, що взяв у борг у позивача 19 550 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму наступним чином: починаючи з 01.08.2017 протягом 12 місяців по 1 629 доларів США щомісячно; у випадку затримки повернення вказаних платежів зобов'язався сплачувати по 12% річних на залишок невиплаченої вчасно суми до повного погашення заборгованості. Розписка складена в присутності свідка [PERSON], паспорт [NUMBER], виданий Московським РУ ГУМВС України м. Києва 23.12.2000 /а.с. 11/. Оскільки станом на травень 2018 року відповідач не виконав умови договору позики і не сплатив позивачу ні чергові платежі, ні відсотки на залишок невиплаченої вчасно суми, позивач направив відповідачу вимогу від 03.05.2018 про дострокове повернення грошових коштів у розмірі 19 550 доларів США та сплати процентів у термін до 21.05.2018 /а.с.12, 13/, що залишилася без відповіді відповідача. Згідно із розрахунком суми, що стягується, з 01.08.2017 та щомісячно відповідач зобов'язаний повертати позику по 1 629 доларів США; з 02.08.2017 рахується заборгованість так як відповідач не здійснив жодного платежу; з 08.05.2018 позика припинена, відповідач зобов'язаний повертати позику в повному обсязі; відсотки рахуються за період з 01.08.2017 по 08.05.2018, що складає 9% (9 місяців по 1% в місяць); розмір відсотків складає: сума позики 19 550 доларів США*9% = 1 759,50 доларів США /а.с. 4/. Станом на сьогоднішній день вказані зобов'язання відповідача залишаються невиконані. Таким чином у відповідача наявна заборгованість перед позивачем щодо неповернутої суми позики у розмірі 19 550 доларів США та відсотків, за прострочення повернення позики, у розмірі 1 759,50 доларів США. Офіційно встановлений Національним Банком України курсу долара США станом на 11.06.2018 склав 26,13 грн за 1 долар США. Таким чином, сума позики 19 550 доларів США у перерахунку у національну грошову одиницю становить 510 814,50 грн, а сума відсотків, що підлягає до сплати, у розмірі 1 759,50 доларів США у перерахунку у національну грошову одиницю становить 45 975,73 грн. Предметом судового розгляду є стягнення грошових коштів за розпискою. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвічує факт отримання певної грошової суми позичальником в борг і зобов'язанням повернути цю суму. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, істотними умовами договору позики є зобов'язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, які були ним отримані за договором, та строк повернення отриманих коштів. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, які були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (стаття 530 ЦПК України). Статтею 525 ЦК заборонено односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. За приписами ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За приписами ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ч. 1 ст. 610 ЦК України передбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Визначаючи характер правовідносин між сторонами та, беручи до уваги зміст розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, сторони визнали обов'язком відповідача повернути позивачеві грошові кошти, зазначені в розписці, та визначили строк повернення, а також зазначили зобов'язання відповідача у випадку прострочення повернення позики. У матеріалах справи відсутні дані щодо виконання відповідачем обов'язку повернення коштів, а тому суд прийшов висновку про наявність підстав зобов'язати позичальника повернути позикодавцеві позику. Стосовно виконання грошового зобов'язання у гривнях суд, із врахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, прийшов таких висновків. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Так як при зверненні до суду позивач способом захисту свого порушеного майнового права обрав повернення коштів не у доларах США, як визначено у договорі позики, а в національній валюті, то суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про повернення коштів у національні валюті, що становить 510 814,50 грн (сума позики 19 550 доларів США у перерахунку у національну грошову одиницю, офіційно встановлений Національним Банком України курсу долара США станом на 11.06.2018 - день подання позову,склав 26,13 грн за 1 дол США). Оскільки відповідачем порушено ст. 526 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, то суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо повернення позики та сплати процентів відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується із нормою ст. 1048 ЦК України, та становить 45 975,73 грн в силу обраного позивачем способу захисту (із врахуванням того, що договором позики передбачено сплату 12 % річних, а відсотки рахуються за період з 01.08.2017 по 08.05.2018, що складає 9 місяців, відповідно 1% за кожен місяць, то розмір відсотків складає: 19 550 дол США * 9% =1 759,50 дол США). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене підлягає стягненню із відповідача сума судового збору у розмірі 5 567,90 грн, сплаченого при поданні позову. Щодо стягнення із відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 340 грн, сплаченого ним за подання заяви про забезпечення позову, то суд не вбачає підстав для задоволення такої вимоги, у зв'язку з тим що ухвалою суду від 16.11.2018 позивачу було повернуто відповідну заяву. На підставі викладеного, ст.ст. 207, 525, 526, 530, 533, 610, 611, 612, 638, 1046, 1048 - 1050 ЦК України, ст.ст. 141, 209, 258-260, 264-268, 354, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України,

Outcome: approved