Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним у частині покупця, визнання її покупцем за договором посилаючись на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28.11.1994 р. їй належала двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS]. Влітку 2012 року на прохання її дочки - [PERSON], вона продала належну їй квартиру та усі предмети домашнього вжитку та за належні їй кошти отримані від продажу придбали іншу в [ADDRESS]. Вона погодилась на вказану пропозицію, оскільки зрозуміла, що її дочка та відповідач будуть її доглядати, а потім квартира залишиться їм. Пошук квартири вона здійснювала разом з [PERSON], вони спільно оглядали квартири, обговорювали їх ціну. В цей час відповідачка жила та працювала у м. Київ. Під час обговорення питання з продавцем - [PERSON] щодо укладення договору, було визначено, що покупцем квартири в [ADDRESS] буде вона. Проте, за день до підписання договору купівлі - продажу [PERSON], попрохала оформити квартиру на онуку [PERSON] Вказує, що квартира по [ADDRESS] була придбана виключно за рахунок коштів отриманих нею від продажу квартири по [ADDRESS], на даний час їй створюють перешкоди у проживанні у вказаній квартирі. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав вказаних в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, подала суду заперечення на позовні вимоги, які підтримала, просила відмовити в їх задоволенні. Вказала, що ініціатором продажу квартири в [ADDRESS] була сама позивач з метою покращення житлових умов та проживання спільно із дочкою для здійснення догляду за позивачем, квартира по [ADDRESS] придбавалась не виключно за кошти позивача, вона та її мама [PERSON] також надали частину коштів на придбання вказаного житла, доплативши різницю між вартістю двокімнатної та трикімнатної придбаної квартири, за їх кошти також проведено ремонтні роботи, оскільки квартира по [ADDRESS] була придбана в жахливому стані. Просила врахувати, що позивач була першою вселена у відремонтовану для неї кімнату, зареєстрована в квартирі, перешкод у проживанні їй ніхто не чинить, окрім того, позивач завжди стверджувала, що квартира по [ADDRESS] належатиме їй, як онуці, після її смерті. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні вказала, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] дочка позивача [PERSON] запропонувала укласти договір купівлі-продажу на ім»я відповідача [PERSON] Оскільки позивач не хотіла суперечок - погодилась на вказаний варіант. Нотаріальні послуги оплачувала [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 28 листопада 1994 року [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2012 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив у власність квартиру [ADDRESS]. Продаж вчинено за 36500 доларів США, що еквівалентно 291744,50 гривень. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2012 року [PERSON] продала а [PERSON] купила у власність квартиру [ADDRESS]. Продаж вчинено за 335706 гривень , що еквівалентно 42 000 доларів США. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову ціну. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Визнання договору удаваним законодавець пов'язує з необхідністю вирішення спору, що виник між сторонами у зв'язку з реалізацією прав та обов'язків за договором, який насправді вчинили сторони, та застосування відповідних наслідків. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] не була стороною у спірному договорі, тому до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 235 ЦК України, які містять правові наслідки удаваного правочину, який сторони правочину насправді вчинили для приховання іншого правочину, і стосуються тільки сторін договору. В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, за його думкою, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Таким чином, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Отже, виходячи з викладеного, основною ознакою, яка є необхідною для визнання правочину удаваним є воля обох сторін такого договору на приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, тобто особа, яка вимагає визнання правочину недійсним, який укладено з метою приховати інший правочин, повинна довести, що правочин укладений з такою метою, тобто позивач повинен довести наявність умислу та волі сторін правочину укласти інший договір, аніж був укладений між сторонами. Окрім того зазначення однієї з сторін (покупцем) замість іншої особи не є ознакою удаваного правочину, оскільки умовою удаваного правочину і того правочину, який вони насправді вчинили, є сталість (незмінність) сторін правочину. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказали, що їм відомо про продаж позивачем своєї квартири та купівлю квартири по [ADDRESS], яку [PERSON] планувала купувати на своє ім»я. Про порушення будь-яким чином прав позивача їм невідомо. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] вказала, що донька її примусила купувати квартиру на ім»я відповідача, проте жодного доказу на підтвердження вказаної обставини вона не надала, а судом в судовому засіданні дані факти не встановлені. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що ініціатором продажу квартири по [ADDRESS] була сама [PERSON], з метою спільного проживання з дочкою для здійснення догляду за позивачем, оскільки вона хворіє. Пояснила, що різницю між вартістю квартири по [ADDRESS] та по [ADDRESS], що становить 6000 доларів США доплачувала вона разом з дітьми. Кошти вона отримала в борг у [PERSON], донька [PERSON] заощаджувала кошти зі свої заробітної плати. Ремонтні роботи в спірній квартирі оплачені також [PERSON], витрати по оплаті комунальних послуг несе виключно відповідач [PERSON] Позивач [PERSON] зареєстрована у квартирі. Зазначені [PERSON] обставини підтверджені також показами свідка [PERSON], який підтвердив, що проводив ремонтні роботи у квартирі по [ADDRESS], які оплачувались [PERSON] Вказав, що першою була зроблена кімната для проживання позивача. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив надання [PERSON] в борг грошових коштів на придбання квартири , які вона на даний час повернула. Зазначене підтверджується і договором позики від 18 вересня 2012 року укладеним між [PERSON] та [PERSON] та розпискою [PERSON] про отримання коштів, що наявні в матеріалах справи. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] яка є двоюрідною сестрою позивача та [PERSON] , вказали, що [PERSON] неодноразово говорила про те, що квартиру по [ADDRESS] вона хоче залишити внучці. Зазначили, що умови проживання у новій квартирі [PERSON] нормальні, кімната зроблена «під ключ». Свідок [PERSON], яка є племінницею позивача вказала, що [PERSON] не раз зверталась до неї з проханням вмовити доньку [PERSON] розміняти квартиру та жити разом. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Проаналізувавши надані сторонами докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано та в матеріалах справи відсутні докази того, що правочин укладений між [PERSON] та [PERSON] будь-яким чином порушує права [PERSON], а також доказів того, що позивачу створюють перешкоди в проживанні у спірній квартирі, в даному помешканні вона зареєстрована, має ізольовану кімнату в якій проведені ремонтні роботи, що стверджується копією паспорта позивача та показами свідків. Окрім того суд вважає, що задоволення позовної вимоги [PERSON] в частині визнання її покупцем за договором порушить права [PERSON], оскільки зобов»язання за договором купівлі-продажу в частині оплати за ним частково несла і вона.

Outcome: dismissed