Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування будинком [ADDRESS] , мотивуючи позовні вимоги тим, що даний будинок належить позивачу на праві приватної власності та перебуває у спільному користуванні із відповідачем. Відповідач, яка є колишньою дружиною позивача, зареєстрована в цьому будинку, однак не проживає там з 2013 року, тому позивач просить визнати її такою, що втратила право на користування цим житловим будинком. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, вказавши, що вказаний житловий будинок придбаний сторонами за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності, а отже відповідача як співвласника вказаного житлового будинку не може бути позбавлено права власності на нього. \~ \~ \~ \~ Заслухавши думку учасників справи, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , набутий ними у шлюбі, що підтверджується рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 31.10.2013 року у справі №503/379/13-ц. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Так, права власника житлового будинку, визначені ст. ст.\~317,\~383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів, в межах заявлених позовних вимог. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У зв`язку із тим, що вищезазначений житловий будинок є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed