Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 10000 грн. 00 коп. та судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. В обгрунтування позову посилається на те, що 28 січня 2017 року між сторонами у справі укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] кошти в сумі 10000 грн. з кінцевим терміном повернення до 28 лютого 2017 року. Станом на день звернення до суду з позовом кошти [PERSON] не повернув. На неодноразові звернення з проханням повернути кошти, відповідач жодним чином не реагує, тобто ухиляється від вирішення спору. Ухвалою від 24 травня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, за участю сторін, призначено розгляд справи, надано відповідачу строк для подання відзиву, а в разі його подання - позивачу строк для подання відповіді на відзив. Відповідач вищевказану ухвалу суду разом із позовною заявою та доданими до неї документами отримав особисто 31 травня 2019 року, проте правом передбаченим ст.178 ЦПК України на подання відзиву не скористався. Ухвалою суду від 15 липня зобов`язано позивача [PERSON] надати до суду оригінал розписки [PERSON] від 28 січня 2017 року. Дану ухвалу позивач виконав, 15 серпня 2019 року надав до суду оригінал розписки від 28 січня 2017 року. Позивач в судове засідання не з`явився. 13 серпня 2019 року подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за місцем реєстрації, що підтверджується рекомендованими повідомленнями від 31 травня 2019 року та 26 липня 2019 року. Причини неявки суду невідомі. Заяв та клопотань про відкладення чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 10 червня 1990 року. (а.с.4-5) [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.7-8) Відповідно до розписки від 28 січня 2017 року, [PERSON] серія номер [NUMBER] виданий Світловодським МВ УМВС 05 жовтня 2002 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , взяв в борг у [PERSON] суму у розмірі 10000 грн., яку зобов`язався повертати щотижнево по 2500 грн. до 28 лютого 2017 року включно. Дія розписки починається з 28 січня 2017 року. Розписка написана власноручно [PERSON] без впливу на нього та його волевиявлення третіх осіб. (а.с.9) Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи. Паспортні дані [PERSON] співпадають з тими, що вказані в розписці. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься в ухвалі Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Боргова розписка написана [PERSON] відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки. Докази, які б спростовували факт отримання грошових коштів [PERSON] у [PERSON] суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що між сторонами у справі 28 січня 2017 року укладено договір позики, за яким відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 10000 грн. та зобов`язався їх повернути до 28 лютого 2017 року, проте до цього часу взяті на себе зобов`язання не виконав, а тому борг має бути стягнутий у судовому порядку. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на оплату судового збору за подачу позову до суду в сумі 768 грн. 40 коп. (а.с.1)

Outcome: approved