Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування квартири, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 05.08.2003 зареєстрований та постійно проживає в квартирі [ADDRESS], яка належала йому на підставі договору міни квартир, посвідченого Знам'янською міською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області 29.09.1995 за №3163, зареєстрованого Знам'янським комунальним міжміським бюро техінвентаризації 12.12.1995 та записаного в реєстрову книгу за №696/3, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Знам'янською міською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області 30.11.2004 по реєстраційному №1214, зареєстрованого Знам'янським комунальним міжміським бюро техінвентаризації згідно з витягом №5664621 про реєстрацію права власності на нерухоме майно 01.12.2004 за №8346632 та записано в реєстрову книгу за №696/3. Вказана квартира була і є його єдиним житлом. Оскільки наприкінці 2004 року він був вже похилого віку, внаслідок таких вікових хвороб як атеросклеротичний кардіосклероз та тахіарітмія, він мав потребу у сторонньому догляді та піклуванні. Звернувшись до відповідача, який є його сином, останній пообіцяв надати такий догляд. Взамін на отримання такої допомоги, позивач вирішив, що ще за життя переоформить на відповідача належну йому вказану вище квартиру, тому вони звернулися до державного нотаріуса Знам'янської міської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Георгієвої Л.В. для укладання та посвідчення договору дарування квартири, яким 14.12.2004 позивач подарував зазначену вище квартиру відповідачу. Таким даруванням квартири він вважав, що забезпечив свою старість та отримав можливість користуватися допомогою від сина. Спочатку після дарування квартири відповідач допомагав позивачу матеріально, піклувався про нього, проте така допомога швидко закінчилася. На сьогоднішній день, за спливом тринадцяти років з часу дарування квартири, відповідач зовсім перестав про нього піклуватися, зв'язок і спілкування з сином позивач не втратив, але фактично проживаючи у Київській області, відповідач до нього не приїздить, до прохання про допомогу ставиться байдуже та всіляко ігнорує їх, тому позивач вимушений самостійно забезпечувати себе необхідним. Крім того, позивач зазначає про свої хвилювання щодо того, що залишившись без допомоги, він також залишився і без єдиного житла, оскільки згідно з Єдиним державним реєстром речових прав на нерухоме майно, відповідач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, який посвідчений Знам'янським міським державним нотаріусом 14.12.2004 за №1284, але відповідач у даній квартирі ніколи не проживав, спроб вселитися до неї не вчиняв, за вищевказаною адресою не реєструвався, тобто фактичне передання квартири відповідачу не відбулося. Оскільки будь-яка допомога з боку відповідача припинилася, вищевказана квартира є єдиним житлом позивача, тому він вирішив визнати недійсним договір дарування квартири і звернувся за правовою допомогою до адвоката, який роз'яснив йому відмінність між договором дарування та договором довічного утримання. Так як вказаний договір дарування був вчинений під впливом помилки з боку позивача, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, тому він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що квартира [ADDRESS], що знаходиться у м.Знам'янка Кіровоградської області по [ADDRESS], належала позивачу на підставі договору міни квартир, посвідченого Знам'янською міською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області 29.09.1995 за №3163, зареєстрованого Знам'янським комунальним міжміським бюро техінвентаризації 12.12.1995 та записано в реєстрову книгу за №696/3, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Знам'янською міською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області 30.11.2004 по реєстраційному №1214, зареєстрованого Знам'янським комунальним міжміським БТІ згідно з витягом №5664621 про реєстрацію права власності на нерухоме майно 01.12.2004 за №8346632 та записано в реєстрову книгу за №696/3. Відповідно до договору дарування квартири від 14.12.2004, посвідченого державним нотаріусом Знам'янської міської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 14.12.2004 та зареєстрованого в реєстрі за №1284, позивач подарував відповідачу належну йому на праві власності квартиру [NUMBER], що знаходиться у м.Знам'янка Кіровоградської області по [ADDRESS]. Згідно з Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6664124 від 04.03.2005, та реєстраційним посвідченням Знам'янського міжміського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» від 04.03.2005, власником квартири [NUMBER], що знаходиться у м.Знам'янка Кіровоградської області по [ADDRESS], з 04.03.2005 являється відповідач на підставі вказаного вище договору дарування від 14.12.2004. Відповідно до виписки з історії хвороби позивача №3520, останній у віці 67 років перебував на стаціонарному лікуванні у кардіологічному відділенні Знам'янської залізничної лікарні з 23.11.2004 по 09.12.2004 з діагнозом (на російській мові): ИБС. Пароксизм мерцательной тахиаритмии. Атеросклеротический кардиосклероз. НК-П А ст.Восстановление синусового ритма от 02.12.2004. Гипертоническая болезнь II ст. с поражением сердца и сосудов головного мозга. ДЭ - I ст. Анамнез заболевания: нарушение ритма ощущает в течении трех месяцев, но явления НК возникли месяц назад и нарастают. При обращении в отделение госпитализирован. З довідки, виданої 27.11.2017 головою правління ОСББ «Толстого», вбачається, що позивач з 05.08.2003 зареєстрований і постійно проживає за адресою: [ADDRESS]. Одинокий, потребує догляду і допомоги, які надає йому його син [PERSON]. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд вважає встановленим факт відсутності волевиявлення позивача під час укладення ним договору дарування квартири, яка є його єдиним житлом. Позивач як особа похилого віку, який за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Наявність помилки щодо правової природи правочину - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. З огляду на те, що позивач укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі, мала місце помилка щодо правової природи правочину, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved