Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про спростування недостовірної інформації. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] на веб-порталі Національного антикорупційного порталу «Антікор» було розміщено публікацію під назвою (мовою оригіналу) « [INFO]» (режим доступу: [INFO]), без зазначення автора статті, а саме: «При этом экс-чиновник еще в 2014 году получил российский паспорт и поддерживал активные святи с российским политическим бомондом.» «Так, по информации Политеки, уже в марте 2014 года [PERSON] получил по ускоренной схеме паспорт гражданина Российской федерацыт серии [NUMBER] . В июне - загранпаспорт серии [NUMBER].» «Сразу по приезде в Москву он стал главой правления промоутерской компании М-1 Global…» «Известно, что вместе с [PERSON] и его сетью бойцовских клубов Fight Club Lipovoy Gym он принимал активної участие в мероприятиях Национального антинаркотического Союза РФ, в том числе в оккупированном Крыму. В тот период на страницах соцсетей он выступал за «правильность» потитики кремлевского агресора и политическую ущербность независимой Украины.» «…в ешелонах власти [PERSON] оказался благодаря протекции влиятельного луганського регіонала [PERSON]. [PERSON] в свое время был его партнером в ООО «Укрпромтрейд». Но в кресло главы Госземагенства сел. С подачи Министра АПК [PERSON]. » «Наиболее «громкой» была схема отчуждения підконтрольних Госземагенствау земель на подставних лиц с дальнейшей легализацией, а также передачей в аренду под. настройку без компенсации сельскохозяйстенных убытков болем 1000 га госпредприятия «Пуща Водица»». Позивач стверджує, що не має російського громадянства, він не пов`язаний з будь-якими російськими компаніями, не виступав за «правильність політики кремлівського агресора» і не висловлювався негативно в строну України, не був знайомий з міністром АПК [PERSON] до його призначення головою Держземагенства, а згадка в статті про державне підприємство «Пуща Водиця» взагалі є абсурдною, оскільки останнє повністю знаходиться у підпорядкуванні Міністерства АПК, а не Держземагенства. Оскільки, у вказаній публікації було оприлюднено недостовірну та таку, що не відповідає фактичним обставинам справи інформацію, яка негативно характеризує особу [PERSON] , тому ним і подано до суду позовну заяву до відповідача, як власника (реєстранта) даного веб-сайту про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, поширену на Інтернет ресурсі (веб-сайті) Національного антикорупційного порталу «Антікор» та стягнення з відповідача сплаченого судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. Позивач в судове засідання не з`явився, проте згідно письмового клопотання його представника адвоката Федоришина О.О. просили розгляд справи проводити без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з`явився, проте його представник адвокат Чередніченко О.М. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзиві (а.с.60-70). Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав: Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція). Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень випливає, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 лютого 2019 року справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18, від 30 вересня 2019 року у справі №742/1159/18. Зокрема, судом встановлено, що [INFO] року на веб-порталі Національного антикорупційного порталу «Антікор» було розміщено публікацію під назвою (мовою оригіналу) « [INFO]» (режим доступу: [INFO]), без зазначення автора статті. У вказаній статті у стверджувальній формі зазначено, що: «При этом экс-чиновник еще в 2014 году получил российский паспорт и поддерживал активные святи с российским политическим бомондом.» «Так, по информации Политеки, уже в марте 2014 года [PERSON] получил по ускоренной схеме паспорт гражданина Российской федерацыт серии [NUMBER] . В июне - загранпаспорт серии [NUMBER].» «Сразу по приезде в Москву он стал главой правления промоутерской компании М-1 Global…» «Известно, что вместе с [PERSON] и его сетью бойцовских клубов Fight Club Lipovoy Gym он принимал активної участие в мероприятиях Национального антинаркотического Союза РФ, в том числе в оккупированном Крыму. В тот период на страницах соцсетей он выступал за «правильность» потитики кремлевского агресора и политическую ущербность независимой Украины.» «…в ешелонах власти [PERSON] оказался благодаря протекции влиятельного луганського регіонала [PERSON]. [PERSON] в свое время был его партнером в ООО «Укрпромтрейд». Но в кресло главы Госземагенства сел. С подачи Министра АПК [PERSON] .» «Наиболее «громкой» была схема отчуждения підконтрольних Госземагенствау земель на подставних лиц с дальнейшей легализацией, а также передачей в аренду под. настройку без компенсации сельскохозяйстенных убытков болем 1000 га госпредприятия «Пуща Водица»» Згідно ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Згідно роз`ясень викладених в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України №447-р від 22 липня 2003 року «Про адміністрування домену.UA», повноваження адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет здійснює Об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр». Так, відповідно до п.1 вказаного Розпорядження підтримано пропозицію Держкомзв`язку, СБУ та учасників ринку Інтернет в Україні щодо створення об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» з метою управління адресним простором українського сегмента мережі Інтернет, обслуговування та адміністрування системного реєстру і системи домених імен домену верхнього рівня «.UA». Згідно п.1.1 Статуту Об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» ..Основною метою діяльності Об`єднання є здійснення суспільно корисної діяльності з управління адресним простром українського сегмента мережі Інтернет, адресним простором в мережі на основі Інтернет -протоколу, в тому числі адміністрування систем і реєстру доменних імен в домені «.UA». Отже, саме на Об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» покладено повноваження управління адресним простором українського сегмента мережі Інтернет, обслуговування та адміністрування системного реєстру і системи доменних імен домену верхнього рівня «.UA». У відповідності до вимог ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються стронами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.1,4 ст.77 ЦПК України). За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Проте, позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження оставин, що відповідач [PERSON] є власником веб-сайту Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР», а тому твердження позивача ґрунтуються лише на припущеннях. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції згідно зі статтею 21 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. За таких обставин, оскільки позивачем подано до суду позов про спростування недостовірної інформації, яка була опублікована на веб-порталі Національного антикорупційного порталу «Антикор» в публікації « [INFO]» без зазначення автора статті, проте з наданих позивачем доказів, не можливо встановити, що саме [PERSON] є дійсним власником (реєстрантом) даного веб-сайту, чи автором даної публікації, тобто є неналежним відповідачем по справі, та враховуючи, що зміст поширеної інформації на предмет її недостовірності, фактичності, негативності та образливості, не підлягає дослідженню судом, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає, що оскільки в позові відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed