Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому зазначив, що 14.01. 2007 року між банком та відповідачкою був укладений кредитний договір № 001-27004-140107, згідно з яким відповідачу був виданий кредит у розмірі 1699,00 гривень. Відповідач зобов'язався щомісячно в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за його користування, всіх інших плат передбачених Договором. Відповідач не виконав умови договору, у зв'язку з чим станом на 10.02.2014 року утворилась заборгованість за кредитом в загальній сумі 2587,43 гривень, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту 1561,42 грн., заборгованість за відсотками 75,09 грн., заборгованість за комісією 950,92 грн. Оскільки в добровільному порядку відповідач суму заборгованості не сплачує, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом порушених прав. Позивач у позовній заяві просить розглянути справу за відсутності його представника, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Не заперечував проти заочного розгляду. Відповідачка [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій позовні вимоги не визнала, просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у його задоволенні. Також зазначила, що кредит вона сплатила повністю у встановленому порядку, однак підтвердити платежі не може, у зв'язку із тим, що квитанцій про сплату не збереглось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 14 січня 2007 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 001-27004-140107, згідно з яким відповідачу був виданий кредит у розмірі 1699,00 гривень. Відповідач зобов'язався щомісячно в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за його користування, всіх інших плат передбачених Договором. (а.с. 8-9) Згідно копії паспорту серія [NUMBER] та ідентифікаційного номеру, громадянка [PERSON], [INFO], уклала шлюб та змінила прізвище зі «[PERSON]» на «[PERSON]». (а.с.12-13, 26) Згідно кредитного договору та графіку платежів, відповідач зобов'язався щомісяця у строки, визначені до 14 числа кожного місяця, надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісії та інших витрат. З виконаного позивачем розрахунку слід, що відповідач належним чином та у встановлені договором строки не виконав умови договору, у зв'язку із чим станом на 10.02.2014 року утворилась заборгованість за кредитом в загальній сумі 2587,43 гривень, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту 1561,42 грн., заборгованість за відсотками 75,09 грн., заборгованість за комісією 950,92 грн. (а.с. 6-7) Відповідачка ж стверджує, що заборгованість за кредитом сплачена у повному обсязі, однак у зв'язку із тим, що строк договору скінчився більше п'яти років тому, на даний час не збереглись квитанції на підтвердження погашення кредиту. Згідно до ч.1. ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. В той самий час, відповідачка просила застосувати до вимог позивача строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За ч. 1 ст. 261 ЦК України загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Відповідно до ст.. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з умовами кредитного договору (ст.3.1), позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. (а.с.8) Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником кожного 14 числа місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Якщо обчислювати дату початку перебігу строку позовної давності з дати закінчення строку дії договору, тобто 13.01. 2009 року, то з цього моменту пройшло більше п'яти років. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами. Встановлені 14 числа кожного місяця, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року, Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 07 березня 2013 року. За таких обставин, заява відповідачки [PERSON] про застосування позовної давності є обґрунтованою, оскільки вона ґрунтується на правильному застосуванні строку позовної давності. Разом із тим, аналізуючи вимоги ст.ст. 261,530,631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених кредитним договором, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу, до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, тобто останнього платежу, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом із нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Таким чином, протягом дії договору позивач не звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитом, яка як вказано позивачем в розрахунку, виникла по закінченні дії договору 13.01. 2009 року, а звернувся з позовом після спливу строку позовної давності. За таких обставин суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову, а тому у задоволенні відмовляє.

Outcome: dismissed