Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив: Визнати дії відповідача по незаконному звільненню позивача протиправними. Зобов'язати відповідача скасувати наказ ДІУ № 139-к від 03.07.2014 року і поновити позивача на роботі Допустити негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі Стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 47 775 грн В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 2 липня 2013 року був прийнятий на посаду заступника начальника Управління фінансування добудови житла Державної іпотечної установи (далі - ДІУ, Установа). У квітні 2014 року наказом нового Голови правління ДІУ було прийнято рішення про реорганізацію Установи із скороченням чисельності працівників на 15 відсотків, і 05 травня поточного року позивача було попереджено про її наступне звільнення 08 липня у зв'язку із скорочення посади заступника начальника відділу управління фінансування добудови житла. Дана реорганізація представляла собою зміну назви одних підрозділів на інші, а саме: департаменти ставали управліннями, управління - відділами. З управління фінансування добудови житла, в якому я працювала заступником начальника відділу було утворено відділ фінансування добудови житла у складі начальника відділу та трьох головних спеціалістів. До реорганізації у складі управління було 2 відділи: розгляду заявок банків - у складі начальника відділу та головного спеціаліста, та відділ супроводження кредитів - у складі начальника відділу і двох головних спеціалістів. Після реорганізації управління у відділі було скорочено посади заступника начальника управління та двох начальників відділів. Начальник управління фінансування добудови житла став начальником створеного відділу фінансування добудови житла, а головні спеціалісти відділів, які були у складі управління, стали головними спеціалістами створеного відділу фінансування добудови житла. Всупереч вимог ст. 49-2 КЗпП України позивачу не було запропоновано жодної з посад ні у створеному відділі, ні в інших структурних підрозділах Установи, є порушенням трудових прав позивача . Крім того, питання організації вивільнення працівників у зв'язку з такою реорганізацією з профспілковим комітетом, членом якого позивач була на той момент, своєчасно здійснено не було, що є порушенням вимог ст.. 49-4 КЗпП. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності або штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком. На утриманні позивача є неповнолітня дитина - школяр 2004 року народження, чоловіка позивач не має , батько інвалід Афганської війни та мати інвалід по здоров'ю. Позивач народилась і прописана в м. Миколаївка Слов'янського району Донецької області квартиру в м. Києві позивач винаймає.. На момент підписання позивачем попередження та звільнення з організації на сході країни проходить АТО. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я з 01 липня 2014р. по 31 липня 2014р. позивач перебувала на лікарняному, а 08 липня 2014 року в телефонному режимі кадрова служба установи повідомила позивача про її звільнення з роботи у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. (Лист непрацездатності був пред'явлений до ДІУ.) При звільненні його до уваги не взяли. У той же час після попередження позивача і інших спеціалістів Установи про наступне вивільнення, керівництво установи продовжувало приймати на роботу нових людей на посади в різні структурні підрозділи ДІУ, що також є грубим порушенням чинного законодавства. Позивачу перестали виплачувати премії, котрі регламентовані колективним договором між професіональною спілкою працівників Установи і керівництвом ДІУ. Дані премії виплачуються всім працівникам з нагоди загальнодержавних свят. У той же час, працівникам, котрі погодилися звільнитися раніше, не чекаючи двох місяців з дати попередження про вивільнення, премії виплачувались у тому ж розмірі, що і іншим працівникам. У разі незаконного звільнення з роботи працівник, згідно з ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Під час розгляду справи позивач підтримала позов з викладених в ньому підстав. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову та зазначав про дотримання вимог трудового законодавства пі час звільнення позивча. Представник третьої особи просив суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач 2 липня 2013 року був прийнятий на посаду заступника начальника Управління фінансування добудови житла Державної іпотечної установи 08 липня 2014 р. позивача було звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, згідно з наказом 139-к від 03 липня 2014 року. 08 липня 2014 року, у зв'язку з відсутністю позивача на роботі, Установою, на адресу реєстрації та фактичного проживання Позивача, було направлено завірену копію наказу Голови правління № 139-к від 03.07.2014 р. «Про звільнення [PERSON]», який вона отримала 14.07.2014 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. 04 серпня 2014 року позивачем було надано до Установи листок непрацездатності Серіїі АГК №922824, яким позивача було звільнено від роботи з 01.07.2014 р. по 30.07.2014 р., розрахунок по даному листку непрацездатності відповідачем було здійснено 22.08.2014 р. в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. У разі незаконного звільнення з роботи працівник, згідно з ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги позивача про поновлення його на роботі стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу. При розрахунку середнього заробітку судом враховується, що розрахунок по листку непрацездатності за період часу з 01.07.2014 р. по 30.07.2014 р відповідачем було здійснено 22.08.2014 р. в повному обсязі, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період часу з 31.07.2014 року по 26.02.2015 року ( 154 дні) з розрахунку середньоденного заробітку за останні два календарні місяці роботи 206 грн. 09 коп. Таким чином стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 31737 грн. 86 коп. ( 154 дні х 206 грн. 09 коп. = 31737 грн. 86 коп.) Оскільки суд задовольняє позов, на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати у poзмірі 560 грн. 97 коп. У відповідності до п. 4 ст. 367 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі який дорівнює 4121 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial