Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 грудня 2009 року між сторонами був укладений шлюб. Від даного шлюбу народилася дитина - [PERSON] [INFO] . 14 листопада 2016 року на підставі рішення Южного міського суду Одеської області шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу, тобто з 2016 року, дитина проживає разом з позивачем. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати дитини деякий час спілкувалася з позивачем та з дитиною. Але останні два роки, мати, участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, не переймається її потребами та проблемами, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Відповідач відмовляється надати подібний дозвіл, мотивуючи це тим, що в неї відсутній час для вирішення цього питання. На даний час позивач допомагає матеріально і належним чином дбає про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Також, позивач хоче оздоровлювати дочку в морських та океанських кліматичних зонах, які є надзвичайно сприятливими для дітей такого віку. Позивач має бажання тимчасово виїхати з дитиною за кордон, а саме до Ізраїлю, для оздоровлення та відпочинку. Для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак Відповідач ухиляється від надання такого дозволу Позивач намагався зустрітися з відповідачем та домовитися про надання нотаріально засвідченого документу на виїзд дитини за кордон, однак відповідач на контакт не йде. У зв`язку з чим позивач просить суд надати йому дозвіл на виїзд малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] за межі України без згоди та супроводу матері [PERSON] та дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України: Австрію, Францію, Чехію, Болгарію, Хорватію, та інші країни Європи, а також у Туреччину, Ізраїль, Єгипет та Об`єднані Арабській Емірати на ім`я малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] до досягнення нею повноліття, тобто 2028 року у супроводі [PERSON] без згоди та супроводу матері [PERSON] . Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 31.03.2020 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою та розгляд справи здійснено у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 21.05.2020 до суду від відповідача надійшов відзив, згідно якого відповідач у повному обсязі не визнає зазначених позивачем у позовній заяві вимог, обставин та заперечує проти задоволення цієї позовної заяви. Твердження позивача щодо того, що відповідач за останні два роки участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, не переймається її потребами та проблемами, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, не доводиться позивачем відповідними доказами, які він додає до позовної заяви та не входить у предмет доказування у цій справі, та є такими, що не відповідає дійсності. Позивач не надав доказів суду щодо відмови відповідача надати відповідний дозвіл, хоча, зазначив інформацію, що не відповідає дійсності - мотив відмови від надання дозволу через відсутність часу відповідача, про звернення до відповідача, про не вихід на контакт, про намагання зустрітись із відповідачем. Крім того позивач у позові посилається на норми права, а саме ч.2 ст.4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», що має назву «Порядок оформлення документів для постійного проживання громадян України за кордоном» та наступний зміст: «Оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, здійснюється закордонними дипломатичними установами України», як наслідок, Позивач використовує не чинні норми права в обґрунтування позовних вимог. Також позивач посилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», що втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №682 від 26.11.2014. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набула чинності для України 27.09.1991, передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її добробуту, беручи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Однією з важливих фактичних підстав цього позову є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Однак, позивач лише у прохальній частині зазначає перелік держав, викладений диспозитивним чином без - відповідної мети, вказання місця та адреси перебування, конкретного строку виїзду. Абзац 2 ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України регламентує, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Водночас Позивач просить суд отримати відповідний дозвіл до досягнення донькою повноліття, а повноліття доньки наступить [INFO] , а не як вказує Позивач у 2028 році. Враховуючи правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 р. у справі №235/139/16-ц, дозвіл на виїзд дитини за межі України у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із визначенням його початку та закінчення. Законодавством України не передбачено надання судового дозволу на виїзд дитини за кордон з метою її постійного проживання в іншій державі без згоди й супроводу батька та матері. Як вказано надання такого дозволу суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду України, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17. Також Верховний Суд України у справі № 643/1090/17 вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості (постанова від 03.07.2019), що є не припустимим. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна, мета та період поїздки. 30.06.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої Позивач зазначає, що мати, тобто Відповідач, участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, оскільки спільна дитина проживає разом із батьком та він займається вихованням, матеріальним забезпеченням, а також її розвитком, і варто підкреслити те, що предметом позову є надання дозволу на виїзд за кордон, а отже позивач, піклуючись про свою дитину, має бажання та можливість подорожувати разом зі своєю дочкою в інші країни світу, задля її відпочинку, фізичного та морального розвитку, що однозначно є сприятливим фактором для дітей такого віку. Також відмова відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон підтверджується відзивом на позовну заяву надану [PERSON] , в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Те, що відповідач стверджує, що викладені позивачем факти у позовній заяві не відповідають дійсності та є надуманими, вважає, безпідставними з огляду на наступне. Звертає увагу суду, що для підтвердження доводів позивача, у судовому засіданні за необхідності, допитати дитину - [PERSON] , що спростує всі доводи відповідача, оскільки вони є неправдивими та такими, що вводять суд в оману. Стосовно доводу відповідача щодо того, що на його думку, позивачем мало б бути зазначено країну до якої має виїхати дитина, строк дозволу, часового проміжку, а також те, що лише у прохальній частині зазначено перелік держав, викладений диспозитивним чином без відповідної мети, вказання місця та адреси перебування, конкретного виїзду зазначає наступне. На даний час, беручи до уваги складну ситуацію в країні, зумовлену поширенням вірусу, а також те, що Позивачем просто нереально наперед передбачити до якої країни забажає поїхати донька, в який час та коли буде фізична можливість поїхати за кордон, враховуючи різні життєві факти та обставини, вважаємо даний довод недоречним та необґрунтованим, а позовні вимоги та перелік держав, викладений диспозитивним чином у прохальній частині таким, що підлягають задоволенню. Щодо чинності норм права, якими обґрунтований позов зазначає наступне. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України закріплено обов`язок батьків щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду. За ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990, ратифікована Україною 27.02.1991, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Outcome: dismissed