Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про визнання правочинів не дійсним, посилаючись на те, що позивач уклав з відповідачем договір позики, в забезпечення якого за домовленістю сторін виступило майно відповідача, а саме частка в статутному капіталі, земельні ділянки та транспортний засіб. В подальшому позивачу стало відомо, що відповідач без дозволу позивача здійснив відчуження вказаного майна, що порушило права позивача, як заставо та іпотеко держателя, у зв'язку з чим останній вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав і просить визнати недійсними правочини про відчуження вказаного майна. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно не з'явився, в судове засіданні, про причини неявки суд не повідомив та не просив розглянути справу у відсутність останнього, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача та за згодою позивача ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15.07.2014 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 1404860 грн. 88 коп., із встановленим строком повернення 15.07.2015 року /а.с. 10/, які не повернув. 03.12.2014 року заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва з відповідача на користь позивача стягнути заборгованість та штрафні санкції /а.с. 10,11/. Позивач зазначає, що за домовленістю сторін в забезпечення виконання зобов'язань, за договором позики відповідач передав позивачу належну відповідачу частку у статутному капіталі товариства, яку останній в подальшому відчужив третій особі /а.с. 14, 15/, земельні ділянки /а.с. 16, 18/, які також відчужив на користь третій особи та автомобіль, який оголошений у розшук державою виконавчою службою в ході виконання заочного рішення /а.с. 24, 25/, що також свідчить про відчуження останнього відповідачем. Позивач вважає, що відповідач діяв всупереч ст. ст. 203, 215 ЦК України, у зв'язку з чим такі правочини підлягають визнанню не дійсними. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Позивач та представник останнього не надали суду правочинів на підставі яких у позивача виникло право, як заставодержателя так і іпоткодержателя. Згідно ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про заставу», предметом застави можуть бути майно та майнові права. Відповідно до ч. 1 ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про заставу», у випадках, коли предметом застави є транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно ч. ч. 1,2 ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно ч. ч. 1. 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Відповідно до п. 8 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Враховуючи те, що позивачем та представником останнього не надано доказів на підтвердження укладення договорів застави та іпотеки, у встановленій законом формі, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні не доведено факт укладення останніх, у зв'язку з чим у позивача відсутнє право вимоги щодо майна на яке претендує останній, зокрема і у спосіб щодо визнання не дійсними подальших договір про відчуження майна. Крім того, докази про відчуження земельних ділянок та автомобіля позивачем суду також не надані. Разом з тим, за наявності таких договорів укладений відповідно до закону, позивачем може бути витребувано таке майно на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України, шляхом пред'явлення позову до добросовісних набувачів і в такому разі правочини на підставі яких майно було відчужене визнанню не дійсними не потребують, а отже спосіб захисту позивачем за наявності договорів застави та іпотеки, обраний не правильно. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed