Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] у якому просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши йому в користування кімнати площею 14,1 кв.м., 11,3 кв.м., 21,3 кв.м., виділивши [PERSON] в користування жилову кімнату площею 17,0 кв.м., залишити у спільному користуванні його та [PERSON] допоміжні приміщення, а саме кухню - 9,3 кв.м., ванну кімнату - 2,4 кв.м., вбиральню - 1,3 кв.м., коридор- 10,6 кв.м., лоджію - 6,5 кв.м. та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою. Вимоги мотивує тим, що у 1998 році ним спільно із іншими членами його родини: дочкою - [PERSON], рідним братом - [PERSON] та дочкою брата - [PERSON] було приватизовано 4-х кімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 19 березня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Барановою Т.І. [PERSON] спільно із [PERSON] продали йому належні їм 2/4 частини квартири. Його дочка [PERSON], народилася від шлюбу з [PERSON], який існував в період з 28 грудня 1996 року по 17 грудня 2013 року. Шлюб з [PERSON] було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2013 року. Після розірвання шлюбу з [PERSON] він створив нову сім'ю, уклавши шлюб з [PERSON]. Оскільки на момент розірвання шлюбу з [PERSON], [PERSON] була неповнолітньою, він дозволів колишній дружині проживати в його квартирі до досягнення дочкою свого повноліття. На цей період, з метою створення сприятливого психологічного клімату для своєї доньки, підтримання комфортних умов для її проживання, він із дружиною [PERSON] був змушений залишити власне житло, наявні в квартирі меблі, побутову техніку, тощо і винаймати іншу квартиру. Через два з половиною роки після розлучення, в січні 2016 року він заявив дочці про своє бажання вселитися із дружиною у свою квартиру та в усному порядку, запропонував [PERSON] звільнити від власних речей та речей своєї матері три кімнати на її вибір. Незважаючи на вимоги про виселення [PERSON] із належної йому квартири та про звільнення для нього із дружиною трьох кімнат, заявлені вимоги були відповідачами проігноровані. За результатом огляду квартири було встановлено, що всі чотири житлові кімнати на цей час знаходяться в користуванні [PERSON] та [PERSON], що унеможливлює безконфліктне його вселення у квартиру і користування житлом. Представником відповідача [PERSON] [PERSON] було подано зустрічний позов про встановлення порядку користування житловим приміщенням, у якому просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши їй в користування житлову кімнату площею 21,3 кв.м., виділити [PERSON] в користування житлові кімнати площею 14,1 кв.м. та 11,3 кв.м. і виділити [PERSON] в користування житлову кімнату загальною площею 17,0 кв.м., залишити у спільному користуванні допоміжні приміщення, а саме кухню - 9,3 кв.м., ванну кімнату - 2,4 кв.м., вбиральню - 1,3 кв.м., коридор - 10,6 кв.м., лоджію - 6,5 кв.м. та балкон. Вимоги зустрічного позову мотивує тим, що 19 березня 2004 року, на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської нотаріальної контори Барановою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-735, було придбано в [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 2/4 частини квартири за [ADDRESS]. 20 травня 2016 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено в повному обсязі та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину 2/4 частини квартири за [ADDRESS]. [PERSON] в свою чергу з 2013 року жодного разу не звертався в усній чи письмовій формі до неї чи її дочки задля узгодження питання врегулювання в договірному порядку визначення порядку користування спірною квартирою, здійснення в ній ремонту, порядку сплати комунальних платежів, що вказує на відсутність в [PERSON] реального наміру проживати у спірній квартирі (а.с. 68-73). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.07.2016 року вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням було об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (а.с. 95, 96). В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, первісний позов задовольнити частково, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, виділивши [PERSON] в користування кімнату площею 21,3 кв.м., [PERSON] дві житлові кімнати площами 14,1 кв.м. та 11,3 кв.м., їй виділити кімнату площею 17 кв.м., судові витрати покласти на [PERSON] Суд, вислухавши пояснення [PERSON], його представника, представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON], який є відповідачем за зустрічним позовом, є власником ? (1/4 + 1/4) частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.11.1998 року та договору купівлі-продажу частини квартири від 19.03.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Барановою Т.І., зареєстрованого у реєстрі за № 2-735, на підставі якого видане реєстраційне посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 30.03.2004 року (а.с. 5, 6, 13, 14). Відповідно довідки по формі № 3 виданої Державним підприємством «Укржитлосервіс» від 13.04.2016 року № 227, у спірній квартирі зареєстровані [PERSON] та його донька [PERSON], [INFO] (а.с. 15). Відповідач за первісним позовом [PERSON], яка є позивачем за зустрічним позовом, є колишньою дружиною [PERSON], шлюб муж ними було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2013 року (а.с. 8, 9). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.11.1998 року, [PERSON] є власником ? частини квартири [ADDRESS] (а.с. 76). Відповідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.06.2016 року, [PERSON] на праві власності належить ? частка спірної квартири (а.с. 64, 65). Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як убачається з даних технічного паспорта, квартира [ADDRESS] має загальну площу 93,8 кв.м., житлову площу 63,7 кв.м. та складається із 4-х кімнат: 1-а кімната - 14,1 кв.м., 2-а кімната - 17,0 кв.м., 3-я - 11,3 кв.м., 4-а кімната 21,3 кв.м.; кухні площею 9,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,4 кв.м., вбиральні (поєднаної) 1,3 кв.м., коридору 10,6 кв.м., лоджії 6,5 кв.м. (а.с. 78-79). Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За нормою ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Заява про зміну позовних вимог у письмовій формі у ході розгляду справи [PERSON] не подавалася, відповідно вимог ст. 31 ч. 2; 119 ч. ч. 1, 2 ЦПК України. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач за первісним позовом згідно заявлених вимог просить виділити йому у користування кімнати площами 14,1 кв.м., 11,3 кв.м. та 21,3 кв.м., що загалом складає 46,7 кв.м. При цьому з урахуванням часток сторін у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], оскільки житлова площа квартири становить 63,7 кв.м., належна кожному з відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] частка квартири становить по 15,93 кв.м. житлової площі (63,7 кв.м. : 4). Позивачу [PERSON] належить 31,85 кв.м. житлової площі. З урахуванням зазначеного, при виділенні за заявленими вимогами первісного позову у користування [PERSON] трьох житлових кімнат, загальна площа яких становить 46,7 кв.м., та залишення у користуванні відповідачів однієї кімнати площею 17 кв.м. порушитися право останніх на користування належним їм на праві власності по ? частці житлового приміщення, що становить по 15,93 кв.м. житлової площі, що є суттєвим порушенням прав відповідачів, проти чого вони категорично заперечують та бажають виділу вказаної кімнати площею 17 кв.м. [PERSON] та кімнати площею 21,3 кв.м. [PERSON] Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Позовні вимоги первісного позову у частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою задоволенню також не підлягають, оскільки остання являється співвласником спірної квартири. У задоволенні зустрічного позову теж слід відмовити, так як виділ [PERSON] кімнат площами 14,1 кв.м. та 11,3 кв.м., що складає 25,4 кв.м., при належній йому на праві власності 31,85 кв.м. житлової площі порушує право відповідача [PERSON] за зустрічним позовом на користування належній йому житловою площею 6,45 кв.м., проти чого останній також заперечує. Строни у справі у користуванні своєю власністю мають рівні права, тому, враховуючи поверховий план квартири, реально неможливо визначити порядок користування спірним житловим приміщенням за заявленими вимогами первісного та зустрічного позову. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за обома позовами про встановлення порядку користування спірною квартирою задоволенню не підлягають. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed