Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про розподіл майна подружжя, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу сторонами було набуте майно, а саме автомобіль та мобільний телефон. Так, позивач зазначає, що незважаючи на придбання автомобіля за власні кошти останнього він вважає, що автомобіль є спільним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частинах, разом з тим, враховуючи те, що відповідач відчужила автомобіль, просить стягнути з останньої компенсацію за половину від вартості автомобіля, встановлену оцінювачем. Крім того, позивач зазначає про те, що під час шлюбу ним було укладено кредитний договір на споживчі цілі, а саме придбання мобільного телефону, який був сплачений у повному обсязі, враховуючи те, що придбаним мобільним телефоном, який є спільним майном подружжя користується син відповідача від першого шлюбу, просить стягнути компенсацію половини вартості від сплаченого кредиту та придбаного телефону, який належить сторонами в рівних частинах. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, судовий збір та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач та представник останнього позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач та представник останньої позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що автомобіль набутий під час шлюбу був придбаний за особисті кошти відповідача, запозичені у матері останньої, а також від продажу автомобіля, який був придбаний позивачем до укладення шлюбу. Крім того, оцінка вартості автомобіля, яка виконана на замовлення позивача є неналежним доказом його вартості, оскільки складена без огляду автомобіля. Стосовно мобільного телефону, то вказаний телефон у відповідача та її сина відсутній, яка доля придбаного позивачем телефону за кредитні кошти відповідачу не відомо. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14.02.20101 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний на підставі судового рішення 06.10.2017 року /а.с. 21/. 19.06.2014 року на ім'я відповідача було зареєстровано право власності на автомобіль BMW X5, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] (далі - автомобіль) з правом керування позивача /а.с. 107/. Учасникам процесу визнано, що вказаний автомобіль був придбаний під час шлюбу сторін, що згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи те, що автомобіль був придбаний під час шлюбу сторін, останній є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і належить останнім в рівних частинах, оскільки шлюбний договір або домовленість сторін про його поділ не мають місця. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає неспроможними доводи відповідача про те, що автомобіль є її особистою власністю оскільки набутий нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, особисто, зокрема за кошти від продажу власного автомобіля та позики у матері (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України), а тому поділу не підлягає, тому що відповідач згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надала доказів на підтвердження вказаних обставин. Так, копія довіреності на право керування та продажу автомобіля «СУБАРУ ІМПРЕЗА» від 06.06.2007 року /а.с. 152/, копія розписки від 26.09.2017 року про передачу 16.07.2008 року грошових коштів в рахунок оплати вартості автомобіля «СУБАРУ ІМПРЕЗА» відповідачу /а.с. 153/ не можуть слугувати підтвердженням, що кошти від продажу вказаного автомобіля належали відповідачу і були витрачені останньою для його придання. Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Таким чином відповідно до вимог закону, отримані відповідачем кошти за відчуження «СУБАРУ ІМПРЕЗА» остання повинна була передати його власнику, оскільки відповідач була уповноважена вчиняти дії в інтересах довірителя, а отже всі права і обов'язки вчинені нею стосувалися виключно власника вказаного автомобіля. Разом з тим, у будь якому випадку відповідачем не доведено, що отримані нею кошти за продаж автомобіля «СУБАРУ ІМПРЕЗА» були спрямовані для придбання автомобіля, а не витрачені на інші потреби з урахуванням того, що з часу отримання таких коштів і до придбання спірного автомобіля минуло шість років, при чому два роки минуло до укладення шлюбу. Що стосується розписки про отримання у борг відповідачем грошових коштів у матері для придбання спірного автомобіля /а.с. 155/, суд вважає такий правочин також неналежним доказом, для підтвердження вказаної обставини, оскільки з розписки не вбачається, що такі кошти 26.03.2013 року були отримані у борг саме для придбання спірного автомобіля, з урахуванням того, що останній був придбаний більше ніж через рік. Таким чином підтвердження того, що такі кошти не були витрачені на інші потреби сім'ї, тощо матеріали справи не містять. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що під час шлюбу сторонами 27.10.2015 року було придбано нерухоме майно, а саме квартиру зареєстровану за сторонами в рівних частинах, що може свідчити про внесення ними особистих заощаджень для придбання житла та відповідно і реєстрації прав власності за кожним. Крім того, сторонами не заперечувалось, що вказаний автомобіль за домовленістю сторін, більшу частину часу використовувався відповідачем для пересування дітей, а отже був придбаний в інтересах сім'ї. Згідно ч. 3 ст. 60 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином навіть якщо б мало місце підтвердження, що відповідач і укладала договір позики саме для придання спірного автомобіля, такий правочин вважався би таким, що укладений в інтересах сім'ї, а отже кошти були набули статусу спільної сумісної власності і непогашені боргові зобов'язання також підлягали б поділу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Позивач просить виділити відповідачу у власність автомобіль із присудженням позивачу відповідної грошової компенсації за половину від вартості автомобіля, яка згідно висновку про вартість спірного автомобіля становить 398600 грн. /а.с. 102 - 116/. Суд вважає такі вимоги, обґрунтованими зокрема й тому, що відповідачем було відчужено спірний автомобіль, що визнано учасниками процесу та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Суд вважає за необхідне при визначенні компенсації половини вартості автомобіля виходити з наданої позивачем оцінки, оскільки відповідач заперечуючи проти наданої оцінки не надала доказів згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, які б спростовували визначену вартість. Стосовно стягнення компенсації за придбаний у шлюбі мобільний телефон «Айфон 7» за кредитні кошти /а.с. 117-124/, суд вважає, що в цій частині вимоги позивача, про стягнення грошової компенсації за половину вартості останнього є недоведеними. Так, договір купівлі - продажу був оформлений на позивача і останнім не доведено, що вказаний мобільний телефон зараз не знаходиться у позивача і він ним не користується, а користується син відповідача, яка в свою чергу заперечувала вказану обставину, на підтвердження якої позивач згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України судудоказівне надав. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судовівитратискладаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядомсправи. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядомсудовоїсправи, належать:витрати на правовудопомогу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничнийрозміркомпенсаціївитрат на правовудопомогувстановлюється законом. Суд вважає, що у стягненні витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн., слід відмовити, оскільки у копіях угоди на представництво інтересів позивача, ордеру на надання правової допомоги, квитанції про оплату вартості послуг адвоката /а.с.128-130/, не зазначено по якій цивільній справі була надана правова допомога. В свою чергу, у провадженні суду перебувала справа про розірвання шлюбу, дана справа про розподіл майна, а також перебуває справа про визначення місця проживання дитини та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Вказані вимоги були роз'єднані судом 06.10.2017 року. Крім того, позивач звернувся до суду ще й з позовом про визнання правочину не дійсним. Враховуючи наведене відсутність відомостей по якій справі надавалась правова допомога, а також не зазначення кількості витрачених годин для надання правової допомоги по конкретній справі, згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правовудопомогу у цивільних та адміністративних справах», унеможливлює встановити правомірність нарахування витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн. по даній справі. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. На підставі вище наведеного та

Outcome: partial