Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності на 29/100 частки квартири в спільному частковому майні, визнання права власності надану частку в спільному майні, сплату грошової компенсації, усунення перешкод у здійсненні повноважень права власності квартирою та скасування реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] у спільній частковій власності володіють квартирою [ADDRESS], відповідно у частках 41/100 у володінні [PERSON] та 29/100 у володінні [PERSON] Дана квартира є комунальною, у кожного із співвласників свій окремий договір про участь у витратах на утримання квартири. [PERSON] у квартирі не проживає, його місце перебування не відомо, з 2005 року житлово-комунальних та інших витрат в утриманні майна відповідач не несе, майном не цікавиться. На думку позивача, вирішення цього питання шляхом мирної домовленості не можливо, оскільки всі попередні спроби позивача переконати відповідача виявились марними і безнадійними. За таких обставин, позивач вважає, що спільне володіння і користування таким майном є неможливим. У зв'язку з викладеним, позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом. У судовому засіданні представник позивача та третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. [PERSON], свого права на участь в судовому засіданні не використав, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом розміщення оголошення про судовий виклик в газеті «Урядовий кур'єр». Повідомлення про причини неявки до суду від відповідача не надходило. У разі неявки в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлені і від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене, суд 23.06.14р. постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Треті особи явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, звернулися до суду з відповідними заявами про розгляд справи за їх відсутністю. Суд, заслухавши пояснення осіб які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, належить на праві спільної часткової власності 30/100 частки квартири [ADDRESS], вданого приватним нотаріусом Київського міського округу [PERSON] від 20 вересня 2013 року зареєстрованим № 4499 (а.с. 6), яку позивач успадкував після смерті своєї матері [PERSON], [INFO], померлої [INFO], якій належали ці 30/100 частки даної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів згідно з розпорядженням за № 11184 від 20 квітня 1995 року, зареєстровано у комунальному підприємстві - Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в реєстрі права власності на нерухоме майно від 16 травня 1995 року за реєстраційним № 2275. Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого відділом приватизації виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів згідно з розпорядженням за № 11184 від 20 квітня 1995 року, зареєстровано у комунальному підприємстві - Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в реєстрі права власності на нерухоме майно від 16 травня 1995 року за реєстраційним № 2275, власником 41/100 частки квартири за вказаною вище адресою є [PERSON] (а.с. 19), яка визнана у встановленому законом порядку недієздатною особою (а.с. 21-22). Як вбачається, з довідки - характеристики БТІ м. києві від 07.10.1996р. № 80115-11, [PERSON] належить на праві власності 29/100 частин квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи за № 1132/14-43 від 04 квітня 2014 року дійсна (ринкова) вартість загальної площі розміром 21,74 кв.м. комунальній квартирі [ADDRESS] (29/100 частки), з яких 12,7 кв.м. житлова кімната і 9,24 кв.м решта приміщень загального користування, з урахуванням технічного стану квартири, в тому числі житлової кімнати та ступню зношення житлового будинку в цілому, на момент складання даного висновку становить 170 573 грн. (а.с. 87-99). Зазначену суму позивач ніс на депозитний рахунок Подільського районного суду м. Києва, що підтверджується оригіналами квитанцій № ПН593257 від 08.05.2014 р. в сумі 144 000 грн. 00 коп. (а.с. 135), № ПН593476 від 08.05.2014 р. в сумі 18 940 грн. 86 коп. (а.с. 137), № ПН708380 від 20.06.2014 р. в сумі 5 732 грн. 14 коп. (а.с. 139), № ПН711740 від 20.06.2014 р. в сумі 1 900 грн. 00 коп. (а.с. 141). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного Кодексу України. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника і місцезнаходження. Право володіння означає юридично забезпечену можливість власника мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей. Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на національні, культурні та історичні цінності встановлюються законом (стаття 319 ЦК України). Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ст. 356 Цивільного кодексу України). Із досліджених у судовому засіданні обставин справи вбачається, що позивачеві належить 30/100 частки квартири [ADDRESS], відповідачеві - 29/100 частки квартири [ADDRESS], решта 41/100 частка квартири за вказаною вище адресою належить [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласникам належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об'єкта права спільної часткової власності відповідно мають здійснювати за взаємною згодою. Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Однак, право співвласника на розпорядження своєю часткою у праві спільної власності не можна ототожнювати з правом співвласника здійснювати володіння та користування майном. Чинним законодавством України передбачені певні обмеження у здійсненні права спільної часткової власності. Згідно ст. 365 ЦК України припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, в разі якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди співвласника і членам його сімї та, що за викладених обставин суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. З матеріалів справи вбачається, що позивач вніс на депозитний рахунок Подільського районного суду м. Києва грошову компенсацію, визначену висновком судової будівельно-технічної експертизи за № 1132/14-43 від 04.04.14р. Таким чином, вимога [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному частковому майні 29/100 частки квартири [ADDRESS], належну [PERSON] на праві спільної часткової власності ґрунтується на вимогах діючого законодавства, а тому підлягає задоволенню. Враховуючи те, що позивачем внесено кошти на депозитний рахунок суду, розмір якого відповідає частці квартири відповідача, право власності на яку припиняється за рішенням суду, суд вважає правильним одночасно з припинення права власності відповідача, визнати право власності за позивачем на 29/100 частки спірної квартири, оскільки у інший спосіб оформлення прав позивача на цю частку неможливе. Також підлягає задоволенню вимога про зобовязання [PERSON] отримати грошову компенсацію за належну йому 29/100 частки квартири [ADDRESS], в розмірі 170 573 грн. 00 коп. Щодо вимоги [PERSON] про зобов'язання [PERSON] не чинити йому перешкод у здійсненні права власності, то зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки позивач не довів, що позбавлений можливості користуватися належною йому частиною квартири через перешкоди, які чиняться з боку відповідача. Крім цього, задоволенню також не підлягає позовна вимога [PERSON] щодо скасування реєстрації відповідача в [ADDRESS]. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» органами реєстрації місця проживання та місця перебування осіб здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану або документа про смерть, компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Таким чином, належним способом захисту цивільних прав у даному випадку є пред'явлення позову про позбавлення права власності, а вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням. Беручи до уваги з'ясовані у судовому засіданні обставини справи та досліджені докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд, вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 810 грн. 00 коп. (а.с. 1), в сумі 121 грн. 80 коп. (а.с. 75) та в сумі 895 грн. 73 коп. (а.с. 120), а також 2548 грн. 00 коп. витрат за проведення експертизи. На підставі викладеного, ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 317, 319, ч. 1, 2 ст. 355, ст. 356, ч. 1 ст. 358, ст.ст. 361, 365 ЦК України,

Outcome: partial