Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння. Представник позивача позовні вимоги в судовому засіданні підтримав, з підстав, які викладені в позовній заяві, просив позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, які викладені у запереченні на позовну заяву, просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши думку представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи із наступного. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В матеріалах справи відсутні будь-які рішення суду про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу, який укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Відповідач [PERSON] являється власником автомобіля Mersedes-BenzS 500 2015 року випуску на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія СХО №887518 видане територіальним сервісним центром 8046 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві. Автомобіль Mersedes-BenzS 500 набутий відповідачем у спосіб, встановлений законом, а саме на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеного в територіальному сервісному центрі 8046 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві у особи, яка мала право вчиняти цей правочин, оскільки сторона договору купівлі-продажу [PERSON] був власником автомобіля на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Твердження позивача про те, що договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] є недійсним не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи відсутнє рішення суду з даного приводу. Так само не доведено те, що договір купівлі-продажу транспортного засобу, який укладений між [PERSON] та [PERSON] був укладений з порушенням норм чинного законодавства. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» - вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» - відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують право власності позивача на автомобіль Mersedes-BenzS 500. Посилання позивача на відповідь регіонального сервісного центру МВС у Харківській області, відповідно до якого за час шлюбу на [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб автомобіль Mersedes-BenzS 500 і він був придбаний за час шлюбу, жодним чином не підтверджує факт права власності позивача на даний транспортний засіб. Відповідно до положень Сімейного кодексу України, а саме ст. 64 подружжя вправі укладати договора між собою, в тому числі, і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. В постанові ВСУ від 16.12.2015 року про поділ майна подружжя зазначено, що факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд вважає, що позивач жодним чином не довів своє право власності на дане майно, а саме автомобіль Mersedes-BenzS 500 2015 року випуску. В матеріалах справи відсутнє рішення суду, яким визначено, що саме даний транспортний засіб являється обєктом спільної сумісної власності подружжя. Одночасно, в постанові ВСУ від 22.06.2017 року у справі №603058цс16 зазначено, що недодержання письмової форми згоди одного з подружжя на укладення договору другим з подружжя, не є безумовною підставою для визнання такого договору недійсним, а може розглядатися лише в контексті недобросовісних дій сторін за угодою. При розгляді спорів про поділ цінного спірного майна подружжя та визнання недійсним правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно обставинам справи, відповідач [PERSON] жодним чином не міг знати, про те, що чоловік позивачки [PERSON] при укладенні договору-купівлі продажу з своїм братом [PERSON] не отримав згоду позивачки на реалізацію майна а саме транспортного засобу автомобіляMersedes-BenzS 500 2015 року випуску. Крім того відповідно до положень ч.1 ст. 130 ЦК України відповідач [PERSON] являється добросовісним набувачем, оскільки підстави для витребування майна визначені ст..388 ЦК України в даному випадку відсутні. Тому, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] слід відмовити. На підставі наведеного, ст.ст. 328, 369 ЦК України, ст.ст. 64, 65 СК України,

Outcome: dismissed