Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір № 2402526/N від 25.11.2013 року, укладений між позивачем та відповідачем. Підставою для визнання кредитного договору № 2402526/N від 25.11.2013 недійсним позивач зазначає, те що він не отримав грошові кошти в сумі, встановлених в договорі. У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засідання позов не визнав, на підставах викладених у відзиві на позов. Вивчивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Судом встановлено, що відповідно до умов (п.1., 1.2.) кредитного договору № 2402526/N від 25.11.2013 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Імексбанк»,Банк зобов`язався для власних потреб Позичальника надати кредит для сплати коштів понад кредитовий залишок коштів на рахунку (Овердрафт) шляхом встановлення на поточний рахунок Позичальника ліміту Овердрафту та зарахування коштів на поточний рахунок № [NUMBER] (картковий рахунок). Для поповнення карткового рахунку використовувати рахунковий контракт № [NUMBER] . Позичальник зобов`язується своєчасно погашати овердрафт, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку - 12 % річних від суми заборгованості, комісію передбачену цим договором та виконувати інші зобов`язання згідно цього Договору. Максимальна заборгованість Позичальника за кредитом на умовах овердрафту (ліміт овердрафту) встановлюється в сумі 45 500 грн. Згідно з п. 2.9 Договору про надання кредиту за надання кредиту Позичальник сплачує Банку комісію у розмірі 12 % від ліміту овердрафту, встановленого п. 1.2 даного Договору. Зазначена комісія сплачується Позичальником разово, у день видачі кредиту, за рахунок кредитних коштів (тіло кредиту), шляхом здійснення Банком списання коштів з відповідного рахунку згідно з п.2.11 цього Договору. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачем не зазначено, яку саме норму порушено при укладанні договору оспорюваного правочину. На виконання своїх зобов`язань ПАТ «ІМЕКСБАНК» 25.11.2013 було здійснено безготівкове поповнення рахунку Позичальника в сумі 40 040 грн., а також списання одноразової комісійної винагороди в розмірі 5 460 грн., яка була списана в момент отримання кредитних грошей по договору, що підтверджується випискою по контракту № 999-00077166. З цієї виписки, а також з чеку № 1709 від 25.11.2013 про видачу готівки також вбачається, що [PERSON] було отримано готівку в розмірі 40 040 грн. через касу Банку у відділенні № 11 філії АТ «ІМЕКСБАНК», яка знаходилась по вул. Межигірській 3/7 у м. Києві, у той же день. Також отримання [PERSON] коштів в розмірі 40 040 грн., а також списання Банком одноразової комісійної винагороди в розмірі 5 460 грн, підтверджується меморіальними ордерами № 20690, № 20691 від 25.11.2013. Крім того, з розширеної виписки по договору № 2402526/N, а також з меморіальних ордерів вбачається, що [PERSON] було здійснено навіть внесення грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 2 020 грн. 4 рази на загальну суму 8 080 грн., а саме: 13.12.2013, 15.01.2014, 17.02.2014, 14.03.2014. Після цього позичальником погашення заборгованості за кредитом не здійснювались. За таких обставин, твердження позивача щодо неотримання грошових коштів є необґрунтованими, та недоведеними. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Пунктом 8 вищезазначеної Постанови звернуто увагу суддів на те, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином, з огляду на вищезазначені висновки Верховного Суду України, навіть у разі неотримання [PERSON] кредитних коштів це не було б підставою для визнання кредитного договору недійсним. Суд вважає, що не має жодних підтверджень викладених в позовній заяві обставин, надані позивачем докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed