Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить ухвалити рішення, яким визнати факт їх спільного проживання однією сім'єю з жовтня 2006 року по січень 2010 року; визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS]; розділити спірне домоволодіння між сторонами, виділивши йому у власність усе домоволодіння та стягнувши з нього на користь відповідача грошову компенсацію за 1/2 частину спірного майна, припинивши право власності відповідача на нього. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20.10.2014 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення (проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу), залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позовну вимогу про припинення права власності та виплату грошової компенсації за спірне нерухоме майно підтримали та просили її задовольнити. Відповідач та її представник позовну вимогу не визнали, посилаючись на її необґрунтованість та відсутність правових підстав. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши покази свідків та письмові докази по справі судом було встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються нормами ЦК України щодо права спільної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Із договору купівлі продажу жилого будинку від 24.06.2008, що посвідчений державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори Воробей О.М., реєстр № 1-2071, а також Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19479214 від 10.07.2008 вбачається, що сторони по справі є співвласниками домоволодіння [ADDRESS] і їм належить кожному по 1/2 частині цього спірного майна. Тобто, відповідно до ч. 2 ст. 355 та ч. 1 ст. 356 ЦК України це домоволодіння належить сторонам на праві спільної часткової власності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частина 2 статті 364 ЦК України вказує на те, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Позивач не ставив такої вимоги про виділ в натурі його частки у спірному майні. Так само і вимоги про стягнення на його користь компенсації за належну йому частку. Позовна вимога була заявлена на підставі ст. 365 ЦК України про припинення права іншого співвласника на частку у спільному майні. Предметом спору є домоволодіння. Закону, який би не допускав виділу в натурі частки із спільного домоволодіння не має. Неможливість виділу в натурі частки із спільного майна регламентована ч. 2 ст. 183 ЦК України, яка встановлює, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. З метою вирішення неможливості поділу спірного домоволодіння судом, на підставі спільного клопотання сторін, було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання про дійсну вартість спірного домоволодіння, технічну можливість розподілу спірного майна та можливі варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою. Із висновку експерта № 10/6813/14-43 судової будівельно-технічної експертизи від 27.06.2014 року вбачається, що експертом була визначена дійсна вартість домоволодіння; поділ спірного жилого будинку не є технічно можливий, а отже і можливі варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою відсутні. З огляду вищевикладеного можна зробити висновок, що спірне домоволодіння є річчю неподільною. Позивач вніс на депозитний рахунок суду 41 418 грн. 00 коп., як половину вартості спірного майна та просить у зв'язку з такими обставинами припинити право власності відповідача у спірному майні. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Тобто, мають бути в наявності всі чотири обов'язкові складові такої умови. В судовому засіданні позивачем не доведено, що частка є незначною і не може бути виділена в натурі, а також те, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Зокрема, частки сторін є рівними, а отже частка відповідача не може бути незначною, оскільки вона аналогічна частці позивача. Також, сторони є власниками інших, майже ідентичних об'єктів нерухомості (квартир) у м. Києві. Доказів того, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача фактично не здобуто. Посилання позивача на норми ст. 74 СК України є безпідставними, виходячи з наступного. За правилами ст. 74 СК України майно, набуте чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, але проживають однією сім'єю, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Однак, із договору купівлі продажу жилого будинку від 24.06.2008, що посвідчений державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори Воробей О.М., реєстр № 1-2071 вбачається, що сторони по справі купили в рівних долях спірний будинок. Тобто, визначили належність їм будинку на праві спільної часткової власності, а не на праві спільної сумісної власності. Тому і застосування глави 8 СК України до правовідносин між сторонами щодо спірного домоволодіння застосоване бути не може. Окрім того, присудження грошової компенсації відповідно до цієї глави, зокрема ч. 4 ст. 71 СК України, можливе лише за згоди одного з подружжя. За таких обставин позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені у зв'язку з їх безпідставністю. Щодо судових витрат судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені сторонами судові витрати покладаються на них. Заява представника відповідача про стягнення з позивача понесених судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу та вартості експертизи не може бути задоволена з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідач просить стягнути з позивача судові витрати за проведення експертизи. Однак, про проведення експертизи клопотав не лише позивач, а й відповідач при розгляді її зустрічного позову, який був залишений ухвалою суду від 27.08.2014 без розгляду за заявою самого відповідача. Участь адвоката в судовому засіданні розпочалася з пред'явлення зустрічного позову, а тому вимога про оплату часу судових засідань до 27.08.2014 є необґрунтованою. Стосовно вимоги про судові витрати за 11.09.2014 суд виходить з того, що відповідач понесла такі витрати 10.01.2014, тобто після пред'явлення зустрічного позову, сплативши адвокату гонорар. Тому, ці витрати слід пов'язувати саме з її вимогами за зустрічним позовом. Сплачену позивачем суму в розмірі 41 418 грн. 00 коп. на депозитний рахунок суду, як половину вартості спірного майна, слід повернути позивачеві, оскільки в позові судом відмовлено. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст. ст. 355,356, 364,365 ЦК України, згідно із ст. ст. 10, 11, 60, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed