Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності позивач є забудовником та на даний час власником житлового будинку [ADDRESS]. В будинку з 10.12.1993 року зареєстрований відповідач [PERSON], який не є членом сім'ї власника, в будинку з 1994 року не проживає, комунальними послугами не користується, та відповідно їх не оплачує, жодного майна та речей відповідача в будинку не має, в зв'язку з чим просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив стягнути з відповідача витрати , пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку п.9 ст.74 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення у пресі («Урядовий кур'єр» [NUMBER] від [INFO] року) Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі відповідача та вважає, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, з огляду на приписи ст.74 ЦПК України. Відповідно до положень ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України, а також з огляду на те, що позивач не заперечив проти ухвалення заочного рішення, про що зазначив в своїй заяві, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін в заочному порядку. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 07.02.1977 року [PERSON] є забудовником та власником житлового будинку [ADDRESS]. Даний договір посвідчено 25.02.1977р. державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори та зареєстрований за реєстром №584. Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів № 1627450 від 16.01.2014 позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до копії домової книги на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що за даною адресою з 10.12.1993 року зареєстрований [PERSON] Актом № 882 від 10.11.2013 року складеного депутатом Коростишівської міської ради Житомирської області підтверджено, що в житловому будинку [ADDRESS] зареєстрований з 10.12.1993 року [PERSON], який з січня 1994 року виїхав у м. Київ та з того часу в будинку не з'являвсь та не проживає. Майна, яке б належало [PERSON] в будинку не має, останній комунальні послуги не сплачує, спільне господарство з [PERSON] не веде. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р., громадяни України зобов'язані протягом 10 днів після прибуття на нове місце проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р., зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 405 ч. 2 Цивільного Кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 72 ЖК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є відсутність особи понад встановлених законодавством строків. Згідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачем документально підтверджені судові витрати - витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі - 420 грн., то вони підлягають до стягнення з відповідача. Таким чином встановлено, що в належному позивачу будинку [ADDRESS], зареєстрований відповідач [PERSON], який з 1994 року не проживає у будинку без поважних причин, отже згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України він втратив право користування житлом. На підставі вищезазначеного суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача, визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом- будинком [ADDRESS].

Outcome: approved