Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно. Посилався в позові на те, що [INFO] померла його мати - [PERSON], про що в книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис № 415 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, що вбачається із свідоцтва про смерть від 25.02.2013 року. Після смерті мами відкрилася спадщина на належні їй 44/100 частин будинковолодіння [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці площею 0,06 га. (п'ять сотих гектара), що була надана їй у довічне користування згідно договору від 26.12.1959 року та підтверджується це генпланом на вказану земельну ділянку. Належність матері вказаних 44/100 частин будинковолодіння на праві особистої власності підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 14 грудня 1979 року та договору дарування 56/100 частин від 15.11.1991 року, про що зроблено запис на звороті вищевказаного свідоцтва про право власності на житловий будинок. Вказаний договір дарування знаходиться в інвентарній справі на житловий будинок. Позивач, є сином померлої, що підтверджується записом про матір у свідоцтві про моє народження (Свідоцтво про народження [NUMBER] від 11.12.1975 року).Відповідно до ст. 1222 та ст. 1261 Цивільного кодексу України є спадкоємцем першої черги. Однак, за життя мати уклала на нього заповіт, яким заповіла йому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося. На день смерті, матері на прав власності належало 44/100 частин житлового будинку літ. «А», що вбачається із технічного паспорту за 2013 рік та підтверджується довідкою МБТІ № 3051 від 22.11.2013 року , до якого входило: 2-1 коридор площею 9,90 кв.м. 2-2 санвузол площею 4, 70 кв. м., 2-3 житлова кімната площею 17,90 кв.м. 2-4 житлова кімната площею 15,30 кв.м., 2-5 житлова кімната площею 11,50 кв.м. 2-6 кухня площею 9,40 кв.м.,2-7 коридор площею 3,70 кв.м., 2-8 веранда площею 6,80 кв.м. 2-9 житлова кімната площею 38,00 кв.м.,Гараж літ. «Д»,Сарай літ. «Г», Виральня літ. «Е»,Огорожа № З,1/2 огорожі № 1. У встановлений законом термін та порядок, він звернувся до Першої чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа № 587/2013. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 2865 /02-31 від 23.10.2013 року, в якій роз'ясненно підстави неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину, а саме, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок, і рекомендовано йому звернутися до суду. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Той факт, що домоволодіння [ADDRESS] належало [PERSON] доведено вище, зокрема, свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 1979 року, і, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,06 га., що була надана їй у безстрокове користування. Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час володіння моїм спадкодавцем будинковолодінням та мав у постійному (довічному) користуванні земельну ділянку, громадяни могли мати у власності житловий будинок. А саме статтею 100 ЦК Української РСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Будівництво матір'ю [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] та відповідні добудови до нього здійснювалось у період дії норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р. та наявності в неї земельної ділянки, яка була надана у довічне користування. Пунктом 4 зазначеної Інструкції Мінкомгоспу УРСР 31.01.1966 р. встановлювалось, що реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності, та розташовані в межах міст і селищ міського типу УРСР. Так, із зведеного оціночного акту по будинковолодінню [ADDRESS] від 26.12.1978 року , який міститься інвентарній справі вбачається, що на цей період вже було збудовано житловий будинок літ.»А». сарай літ. «Б», сарай літ. «В» та огорожу № 1-2. В 1979 році на вказане будинковолодіння було видано свідоцтво на право власності на житловий будинок, що вбачається із копії наданого свідоцтва. Після отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок, мати у 80-х роках зробила добудови до вказаного житлового будинку, які узаконила рішеннями виконкому Першотравневої районної у місті Чернівці ради №242/11 від 10.10.1990 року та № 9/1 від 27.01.1999 року, про що зазначено в постаниві Першої чернівецької державної нотаріальної контори. Однак, не встигла отримати правовстановлюючі документи на всі добудови, важко захворіла, а потім померла, що і стало причиною відмови нотаріуса у видачі порзивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 44/100 частин житлового будинку. Згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року за № 127 житлові приміщення та надвірні будівлі і споруди побудовані до 1992 року не є самочинно збудованими. Зазначене свідчить про належне володіння мамою майном, яке належало їй на законних підставах, та мала усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент придбання цього майна ( свідоцтво про право власності та земельну ділянку в довічному користуванні). А тому, вважає, що має підстави для вимоги про визнання права власності на спадкове майно, а саме на 44/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Таким чином, виникла ситуація при якій, через бездіяльність спадкодавця щодо реєстрації нерухомого майна, у зв'язку з відсутністю обов'язку щодо його реєстрації на час володіння спадкодавцем цим майном, спадкоємець не може набути право власності на це майно в порядку спадкування через нотаріальну контору. В даному будинковолодінні більше п'яти років він проживав до смерті мами і проживає в теперішній час, що підтверджую відповідними довідками із ЖРЕП № 12 м. Чернівці, тобто, вважається таким, що прийняв спадщину ( ст. 1268 ЦК), однак із-за відсутності правовстановлюючих документів на 44/100 частин будинковолодіння він не може оформити право власності на нього через нотаріальну контору, а тому і змушений звернутися до суду. При проведенні судового розгляду справи позивач в залі судового засідання свій позов підтримав повністю, просив його задоволити. Надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач - представник Чернівецької міської ради, при проведені судового розгляду в залі судового засідання позов не визнав. Але зазначив, що просить суд винести справедливе рішення, яке не буде порушувати прав та законних інтересів позивача та відповідача. Заслухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази, які були у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] померла його мати - [PERSON], про що в книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис № 415 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, що вбачається із свідоцтва про смерть від 25.02.2013 року. Після смерті мами відкрилася спадщина на належні їй 44/100 частин будинковолодіння [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці площею 0,06 га. (п'ять сотих гектара), що була надана їй у довічне користування згідно договору від 26.12.1959 року та підтверджується це генпланом на вказану земельну ділянку. Належність матері вказаних 44/100 частин будинковолодіння на праві особистої власності підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 14 грудня 1979 року та договору дарування 56/100 частин від 15.11.1991 року, про що зроблено запис на звороті вищевказаного свідоцтва про право власності на житловий будинок. Вказаний договір дарування знаходиться в інвентарній справі на житловий будинок. Позивач, є сином померлої, що підтверджується записом про матір у свідоцтві про моє народження (Свідоцтво про народження [NUMBER] від 11.12.1975 року).Відповідно до ст. 1222 та ст. 1261 Цивільного кодексу України є спадкоємцем першої черги. Однак, за життя мати уклала на нього заповіт, яким заповіла йому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося. На день смерті, матері на прав власності належало 44/100 частин житлового будинку літ. «А», що вбачається із технічного паспорту за 2013 рік та підтверджується довідкою МБТІ № 3051 від 22.11.2013 року , до якого входило: 2-1 коридор площею 9,90 кв.м. 2-2 санвузол площею 4, 70 кв. м., 2-3 житлова кімната площею 17,90 кв.м. 2-4 житлова кімната площею 15,30 кв.м., 2-5 житлова кімната площею 11,50 кв.м. 2-6 кухня площею 9,40 кв.м.,2-7 коридор площею 3,70 кв.м., 2-8 веранда площею 6,80 кв.м. 2-9 житлова кімната площею 38,00 кв.м.,Гараж літ. «Д»,Сарай літ. «Г», Виральня літ. «Е»,Огорожа № З,1/2 огорожі № 1. У встановлений законом термін та порядок, він звернувся до Першої чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа № 587/2013. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 2865 /02-31 від 23.10.2013 року, в якій роз'ясненно підстави неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину, а саме, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок, і рекомендовано йому звернутися до суду. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Той факт, що домоволодіння [ADDRESS] належало [PERSON] доведено вище, зокрема, свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 1979 року, і, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,06 га., що була надана їй у безстрокове користування. Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час володіння моїм спадкодавцем будинковолодінням та мав у постійному (довічному) користуванні земельну ділянку, громадяни могли мати у власності житловий будинок. А саме статтею 100 ЦК Української РСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Будівництво матір'ю [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] та відповідні добудови до нього здійснювалось у період дії норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р. та наявності в неї земельної ділянки, яка була надана у довічне користування. Пунктом 4 зазначеної Інструкції Мінкомгоспу УРСР 31.01.1966 р. встановлювалось, що реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності, та розташовані в межах міст і селищ міського типу УРСР. Так, із зведеного оціночного акту по будинковолодінню [ADDRESS] від 26.12.1978 року , який міститься інвентарній справі вбачається, що на цей період вже було збудовано житловий будинок літ.»А». сарай літ. «Б», сарай літ. «В» та огорожу № 1-2. А в 1979 році на вказане будинковолодіння було видано свідоцтво на право власності на житловий будинок, що вбачається із копії наданого свідоцтва. Після отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок, мати у 80-х роках зробила добудови до вказаного житлового будинку, які узаконила рішеннями виконкому Першотравневої районної у місті Чернівці ради №242/11 від 10.10.1990 року та № 9/1 від 27.01.1999 року, про що зазначено в постаниві Першої чернівецької державної нотаріальної контори. Однак, не встигла отримати правовстановлюючі документи на всі добудови, важко захворіла, а потім померла, що і стало причиною відмови нотаріуса у видачі порзивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 44/100 частин житлового будинку. Згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року за № 127 житлові приміщення та надвірні будівлі і споруди побудовані до 1992 року не є самочинно збудованими. Зазначене свідчить про належне володіння мамою майном, яке належало їй на законних підставах, та мала усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент придбання цього майна ( свідоцтво про право власності та земельну ділянку в довічному користуванні). А тому, вважає, що має підстави для вимоги про визнання права власності на спадкове майно, а саме на 44/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до змісту ст. 1216 ЦК України, у разі спадкування права та обов'язки спадкодавця переходять до спадкоємців. Таким чином, виникла ситуація при якій, через бездіяльність спадкодавця щодо реєстрації нерухомого майна, у зв'язку з відсутністю обов'язку щодо його реєстрації на час володіння спадкодавцем цим майном, спадкоємець не може набути право власності на це майно в порядку спадкування через нотаріальну контору. В даному будинковолодінні більше п'яти років він проживав до смерті мами і проживає в теперішній час, що підтверджую відповідними довідками із ЖРЕП № 12 м. Чернівці, тобто, вважається таким, що прийняв спадщину ( ст. 1268 ЦК), однак із-за відсутності правовстановлюючих документів на 44/100 частин будинковолодіння він не може оформити право власності на нього через нотаріальну контору, а тому і змушений звернутися до суду. . На підставі наведеного та

Outcome: approved