Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача посилаючись на те, що рішенням Петрівської сільської ради № 430 - УІ від 29 травня 2015 р. було скасовано п. 3 рішення сесії Петрівської сільської ради від 30 березня 1999 р. № 28-ХХІІІ, яким йому надано земельну ділянку площею 0,15 га в [ADDRESS] . Цим же рішенням затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки та передано її у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1559 га. Вважав рішення незаконним та таким, що порушує його права за тими підставами, що рішення Петрівської сільської ради від 30 березня 1999 року № 28-ХХІІІ яким надано земельну ділянку [PERSON] площею 0,15 га є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, є актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, тому воно не може бути скасовано чи змінено органом місцевого самоврядування у зв`язку з чим рішення Петрівської сільської ради № 430 -УІ від 29 травня 2015 року є незаконним та підлягає скасуванню у судовому порядку. Після надання йому вказаної земельної ділянки, на якій знаходилась зруйнована будівля (що підтверджується актом поточних змін від 20.12.2012 р.) він її привів у належний стан, утримував її згідно вимог земельного законодавства, користувався нею, згідно призначенням, вів селянське господарство, посадив 20 плодових дерев. З 1993 по 2017 рік сплачував земельний податок. Згідно витягу від 21.04.2009 р. з погосподарської книги № 1 Петрівської сільської ради за [PERSON] значиться земельна ділянка загальною площею 0,383 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) - 0,25 га для ведення особистого селянського господарства - 0,133 га в [ADDRESS] , що свідчить, що рішення ІУ сесії Петрівської сільської ради від 30 березня 1999 року № 28-ХХІІІ ним виконано. Крім того, вказане рішення не обмежувало його у часі для оформлення вказаної земельної ділянки. Під час судового розгляду позивач підтримав поданий позов, просив його задовольнити з підстав зазначених у ньому, у подальшому подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач Курісовська сільська рада Лиманського району Одеської області (колишня назва Петрівська сільська рада Комінтернівського району Одеської області) в особі голови Мельніченка Г.А. під час судового розгляду позовні вимоги [PERSON] не визнав пояснюючи це тим, що вказана земельна ділянка не може належати позивачу, оскільки на ній знаходиться житловий будинок, який належить на праві власності третій особі по справі [PERSON] , і дана земельна ділянка має бути оформленою за власницею житлового будинку для його обслуговування. Третя особа [PERSON] пояснила суду, що у віці 99 років померла її мати, після смерті вона разом із своїм братом по Ѕ частині успадкувала житловий будинок, який розміщений в даний час на спірній земельній ділянці. Після смерті брата для оформлення права на спадщину звернулась до нотаріальної контори, але їй стало відомо, що сільська рада з невідомих для неї причин передала земельну ділянку [PERSON] . Вважала такі дії не правильними, оскільки у сільської ради не було правових підстав на передачу земельної ділянки іншій особі. Для усунення протиріч вона звернулася до сільської ради, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки їй. Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про відмову у його задоволенні виходячи з такого. Судовим розглядом встановлено, відповідно до архівного витягу від 05.12.2008 року № 1503 з рішення У сесії Петрівської сільської ради ХХІІІ скликання від 30 березня 1999 року № 28-ХХІІІ [PERSON] надано земельну ділянку площею 0,15 га в [ADDRESS] (а.с.11). 29 травня 2015 року рішенням Петрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 430-УІ відмінено п. 3 рішення ІУ сесії Петрівської сільської ради від 30 березня 1999 року № 28-ХХІІІ про надання земельної ділянки гр. [PERSON] площею 0,15 га в [ADDRESS] , затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1559 га та передано вказану ділянку у власність [PERSON] (а.с.7) Не погоджуючись із прийнятим рішенням 13.11.2016 року [PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до Петрівської сільської ради, третьої особи [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення. Постановою суду від 13 жовтня 2016 року у задоволені адміністративного позову відмовлено. 01 березня 2017 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду постанову суд першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито, роз`яснено позивачу його право на звернення із даним позовом до суду в порядку цивільного судочинства. Відповідно рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 березня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами розташований [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] померлої [INFO] . У подальшому апеляційним судом Одеської області від 02 червня 2015 року рішення суду першої інстанції було скасовано та визнано за [PERSON] Ѕ частину вказаного житлового будинку. Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційним судом встановлено, що позивач після смерті матері [PERSON] успадкувала тільки частину нерухомого майна, а решта успадкована її братом [PERSON] , який спадщину прийняв, і яка до теперішнього часу визнається належною йому. Позивач у позовній заяві просила визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті матері. Позов про визнання за нею права власності на Ѕ частину нерухомого майна після смерті брата позивач не заявляла та відповідні докази щодо прийняття нею спадщину після його смерті не надавала (а.с. 37-38, 68-69). З матеріалів справи вбачається, що у визнанні угоди про купівлю - продаж залишків будинку [ADDRESS] укладена між [PERSON] та [PERSON] рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.10.2013 року (справа №2-1360/2011) було відмовлено у зв`язку з її недійсністю (а.с.56 на звороті абз. 14). Дане рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.01.2014 року (а.с.60-62). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що у позивача відсутні правові підстави на вимогу скасування рішення сільської ради оскільки судовим розглядом справи не встановлено його порушеного права, так як він не являється і не може бути власником частини будинку який розміщений на спірній земельній ділянці; рішення сільської ради про надання йому земельної ділянки від 30 березня 1999 року № 28-ХХІІІ не вичерпало свою дію фактом його виконання у зв`язку з чим може бути скасоване чи змінено органом місцевого самоврядування. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відмовляючи у задоволенні позову суд відхиляє посилання позивача щодо того, що рішення п`ятої сесії Петрівської сільської ради ХХІІІ скликання від 30 березня 1999 року №28-ХХІІІ «Про вилучення та надання громадянам земельних ділянок на території Петрівської сільської ради» вичерпало свою дію фактом його виконання, так як факту виконання даного рішення судовим розглядом справи не встановлено. При ухваленні рішення суд приймає до уваги рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2013 року (а.с. 56 абзац 2 мотивувальної частини) та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21.04.2014 року (а.с. 60 абзац 3 мотивувальної частини) з яких вбачається, що причиною звернення [PERSON] до суду з позовами є неможливість практичної реалізації даного рішення та оформлення земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства. Ухвалюючи рішення суд приймає до уваги, що рішення п`ятої сесії Петрівської сільської ради ХХІІІ скликання від 30 березня 1999 року №28-ХХІІІ «Про вилучення та надання громадянам земельних ділянок на території Петрівської сільської ради» прийнято на підставі недійсної угоди укладеної між [PERSON] та [PERSON] , яка є недійсною з моменту вчинення і не може створювати юридичних наслідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Конституційний Суд України у рішенні від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) роз`яснив, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити в них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Також відповідно до вимог ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його позову, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи.

Outcome: dismissed