Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення порядку користування квартирою. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01.08.2012 року він придбав квартиру [ADDRESS]. Оскільки на час придбання квартири він перебував у зареєстрованому шлюбі, квартира вважається їх спільною сумісною власністю. Під час процедури розірвання шлюбу відповідач звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва за відповідачем визнано право власності на ? частину спірної квартири. Як зазначає позивач, він з відповідачем не можуть знайти спільної мови щодо користування квартирою, у якій зареєстровані він (позивач), його дружина [PERSON] та донька сторін. Квартира є двокімнатною, кімнати у квартирі фактично одного розміру, а тому кімнати, що будуть виділені у користування власників, максимально відповідають їх часткам. В зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить виділити йому у користування кімнату, площею 15,2 кв.м., в якій він фактично проживає з дружиною та дитиною, а у користування відповідача залишити кімнату, площею 14,7 кв.м., в загальному користуванні залишити кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні визнали вимоги щодо встановлення між сторонами порядку користування спірною квартирою, однак не визнали запропонований позивачем порядок користування кімнатами. При цьому пояснили, що позивач не звертався до відповідача щодо встановлення порядку користування квартири, чинив їй перешкоди у користуванні квартирою, в зв`язку з чим відповідач була змушена звертатись до суду. Крім того, відповідач у спірній квартирі не проживає. Також представник відповідача зазначив, що кімната площебю 15,2кв.м має бути виділена у користування відповідача, а не позивача. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, предметом спору є двокімнатна квартира [ADDRESS], власником ? частини якої є позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2012 року, власником ? частини квартири є відповідач [PERSON] згідно рішення Деснянського районного суду м.Києва від 06.02.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку розподілу майна (а.с.7-9, 10-13, 40). Відповідно до копії технічного паспорту від 16.07.2012 року, спірна квартира, загальною площею 48,1 кв.м., жилою площею 29,9 кв.м., складається з двох кімнат, площею 14,7 кв.м., 15,2 кв.м., кухні, площею 7,3 кв.м., ванної кімнати, площею 2,1 кв.м., вбиральні, площею 0,9 кв.м., коридору, площею 6,1 кв.м. (а.с.15-17). При цьому, з плану квартири вбачається, що кімната, площею 14,7 кв.м. є прохідною до кімнати, площею 15,2 кв.м. (а.с.17). В той же час, з копії технічного паспорту складеного 21.12.2016 року, вбачається, що квартира [ADDRESS], загальною площею 46,9 кв.м., жилою площею 29,4 кв.м., складається з двох кімнат, площею 14,6 кв.м., 14,8 кв.м., кухні, площею 7 кв.м., ванної кімнати, площею 1,9 кв.м., вбиральні, площею 0,9 кв.м., коридору, площею 6,2 кв.м. Квартира обладнана балконом, площею 1,5 кв.м. (а.с.42-44). При цьому, з плану квартири вбачається, що кімната, площею 14,6 кв.м. є прохідною до кімнати, площею 14,8 кв.м., яка має вихід на балкон (а.с.44). Згідно довідки Ф-3, виданої КК «Центр комунального сервісу» Деснянського району м.Києва № 03/05-3992 від 18.11.2016 року, у спірній квартирі зареєстровані позивач [PERSON], його син [PERSON], 2016 року народження, відповідач [PERSON] та донька сторін [PERSON], 2012 року народження (а.с.67). Позивач та його представник просили задовольнити позовні вимоги, посилаючись на необхідність визначення порядку користування квартирою. Відповідач та її представник позовні вимоги визнали частково, погодившись з необхідністю визначення порядку користування квартирою, однак заперечували проти встановлення такого порядку за варіантом, запропонованим позивачем. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами 1, 2, 3 ст.358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено сторонами під час розгляду справи, житлові кімнати, які підлягають виділенню позивачу та відповідачу відповідно до запропонованого позивачем порядку користування квартирою, є суміжними. При цьому кімната, яку позивач просить виділити у користування відповідача, є прохідною до кімнати, яку позивач просить виділити у власне користування. Відтак, запропонованим позивачем варіантом порядку користування квартирою порушуються рівні із позивачем права іншого співвласника квартири - відповідача [PERSON], згоди з якою з приводу користування квартирою у запропонованому позивачем варіанті не досягнуто. Навпаки, відповідач наполягає на виділення ізольованої кімнати саме їй, хоча з зустрічним позовом у встановленому законом порядку відповідач не зверталась. Крім того, надання у одноособове користування позивачу балкону 1,5 кв.м., про наявність якого позивач не зазначив у позовній заяві, і фактичне позбавлення права користування балконом відповідача, свідчитиме про порушення її прав співвласника вказаної квартири. Тобто, під час судового розгляду позивач не довів можливість виділення йому у користування ізольованої кімнати, яка має вихід на балкон, площею 1,5 кв.м., без порушення прав відповідача як співвласника цієї квартири. Аналізуючи фактичні обставини справи у світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що в такому випадку право відповідача на користування її часткою у спільній частковій власності буде порушено та не буде відповідати засадам змісту права власності, здійснення права власності та непорушності права власності, визначених статтями 317, 319, 321 ЦК України. Розбіжності у наданих сторонами технічних паспортах, які містять план квартири, щодо розміру площ кімнат суд в даному випадку не приймає до уваги, оскільки ці розбіжності не є суттєвими і на висновок суду щодо необґрунтованості позовних вимог не впливають. Таким чином, враховуючи, що встановлення запропонованого позивачем порядку користування спірною квартирою призведе до порушення законних прав іншого співвласника квартири, суд приходить до висновку про неможливість його встановлення, і тому вважає, що даний позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed