Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в котрому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 12 грудня 2019 року. У судове засідання 12 грудня 2019 року з`явилися позивач та його представник. Відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомляв належним чином, про причини неявки не повідомив. Судове засідання відкладено на 26 лютого 2021 року. У судове засідання 26 лютого 2020 року з`явився представник позивача, подав заяву про відкладення розгляду справи для уточнення позовних вимог. Відповідач до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи відкладено на 30 березня 2020 року. 02 березня 2021 року до суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява. У судове засідання 30 березня 2020 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Розгляд справи відкладено на 15 липня 2020 року. 06 липня 2020 року від представника третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву та заява про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання 15 липня 2020 року з`явилися представник позивача та відповідач. Відповідач позовні вимоги не визнав, однак просила суд відкласти розгляд справи для надання можливості самостійно врегулювати спір з позивачем. Сторони надали пояснення.Оголошено перерву на 20 жовтня 2020 року. У судове засідання 20 жовтня 2020 року з`явилися позивач, його представник та відповідач. Позивач надав пояснення. Оголошено перерву на 01 грудня 2020 року. У судове засідання 01 грудня 2020 року з`явилися позивач, його представник та відповідач. Оголошено перерву на 25 лютого 2021 року. У судове засідання 25 лютого 2021 року учасники справи не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Інші учасники справи про причини неявки не повідомили. Оголошено перерву на 28 квітня 2021 року. У судове засідання 28 квітня 2021 року з`явилися представник позивача, відповідач та його представник. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи. Оголошено перерву на 24 червня 2021 року. 24 червня 2021 року з`явився представник позивача, відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви, згідно яких, просять суд відкласти розгляд справи. Представник позивача заперечував проти відкладення розгляду, мотивуючи свою позицію необхідність дотримання розумних строків розгляду справи. Причини неявки в судове засідання відповідача та її представника визнані судом не поважними. Тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третьої сторони, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на підставі наявних у справі письмових доказів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 28\~вересня 2011\~року,\~позивачу на\~праві приватної\~власності належить\~квартира [ADDRESS] . Право власності за договором купівлі-продажу було належним чином зареєстроване, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 жовтня 2011 року, номер запису про право власності 3331. З 07 грудня 2011 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідач та дочка позивача , що підтверджується витягом з домової книги, виданої ОСББ «Світанок» від 13 вересня 2019 року. Відповідно до пояснень сторін у квартирі за адресою [ADDRESS] відповідач не проживає більше двух років. Відповідно до наявних в справі письмових доказів, 14 березня 2019 року між позивачем і відповідачем укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений Чапським А.Е., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстраційний номер 1068. Відповідно до зазначеного договору, квартира [ADDRESS] , перейшла в особисту приватну власність позивача. Також, умовами договору передбачено, що відповідач зобов`язана виселитись та звільнити квартиру від особистих речей в строк до 21 березня 2019 року. Згідно з ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст.72 Житлового кодексуУкраїни визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст.319 ЦК України). Частиною 1 статті 383ЦКУкраїни передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖитловогокодексуУкраїнської РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Відповідно до статті 7 Закону України від 11грудня2003року «Про свободу пересування та вільний вибір місцяпроживаннявУкраїні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Просвободу пересування та вільний вибір місцяпроживаннявУкраїні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7цьогоЗакону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved