Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що має право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 09 жовтня 2009 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві актовим записом №1252 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , на підставі якого [PERSON] зареєструвалась в вищезазначеній квартирі. Проте, 11 лютого 2017 року Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано висновок № 00017653636 про анулювання актового запису про шлюб між Позивачем та Відповідачем. Зазначає, що оскільки шлюб було анульовано, то [PERSON] ніколи не виникало право користування вищевказаною квартирою. Відповідач не є членом його сім`ї, має житло у м. Ужгород. 18.03.2019 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 24.01.2020 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] у якому остання зазначає, що долучене позивачем рішення суду Окружного адміністративного суду міста Києва не підтверджує факт анулювання актового запису про укладення шлюбу. Стверджує, що зареєстрований між сторонами шлюб є дійсним. Вказує, що реєстрація її місця проживання та доньки сторін у вищевказаній квартирі була результатом фактичного проживання. Крім того, в обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що після виїзду позивача на постійне місце проживання до США сторонні особи примусово з погрозами почалт перешкоджати іі проживанню в квартирі, у неї відсутній доступ до жилого приміщення, в зв`язку з чим вона з донькою вимушена була поїхати на проживання до своїх батьків. Представник позивача в ході судового розгляду підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на наявність перешкод у позивача у реалізації свого права власності в зв`язку з реєстрацією відповідача в квартирі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про місце і час судового розгляду була повідомлена належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталась. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 09.02.2005 року. Віповідно до Акту про встановлення факту проживання в квартирі, складеного Голосіївським УП ГУ НП у м.Києві в квартирі [ADDRESS] зареєстровані, але фактично не проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зареєстровані і фактично проживають: [PERSON] , [PERSON] . 09.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом № 1252 було зареєстровано шлюб. Судом встановлено, що 27.09.2012 року відповідач була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . 11.02.2017 р. Печерським районним у м.Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві складено повідомлення про анулювання актового запису цивільного стану № 1/02/05.06-77. Відповідач зверталась з позовом до Окружного адміністративного суду м.Києва до Печерським районним у м.Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві про скасування висновку щодо анулювання актового запису про шлюб, однак у задоволенні зазначеного позову було відмовлено. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що після анулювання актового запису про шлюб, відповідач не є членом сім`ї позивача, внаслідок чого просить у судовому порядку усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстрації. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до матеріалів справи, суд зазначає, що жодних письмових доказів стороною позивача на підтвердження протиправної, винної поведінки відповідача, здійснення останньою перешкод позивачу у здійсненні права власності на спірну квартиру, які б мали місце до звернення позивача до суду з даним позовом за захистом порушеного права, позивачем в розпорядження суду надано не було і матеріали цивільної справи належних доказів щодо обставин спору не містять. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суду не надано доказів на підтвердження існування у позивача перешкод у користуванні житловим приміщенням в зв`язку з наявною реєстрацією місця проживання в спірній квартирі відповідача у справі. За змістом ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те що закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВСУ від 30.06.2015 (справа №21-1438а15). Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 березня 2016 року у справі №825/1335/13-а. Тобто однією із підстав для зняття особи з реєстрації є визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що є в подальшому підставою для зняття її з реєстрації у відповідності до спеціальної норми Закону. Позивач при зверненні до суду таких вимог не заявляє. Анулювання шлюбу не є підставою для зняття особи з реєстрації. За вказаних обставин, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача. Згідно із ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed