Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання [PERSON] та її неповнолітнього сина, [PERSON], 2005 р.н. такими, що втратили право на користування житловим будинок [ADDRESS]. Позивач посилається на те, вона є власником житлового будинку [ADDRESS], який отримала у спадщину за заповітом у 1989 р. В 2003 році ,її далека родичка ,[PERSON],тоді ще [PERSON], попросила,щоб вона зареєструвала її в своєму будинку,на що вона погодилася З моменту реєстрації і до цього часу,[PERSON] жодного дня у її будинку не проживала. В 2005 році [PERSON] народила сина, [PERSON],постійне місце проживання якого було зареєстровано також у будинку [ADDRESS]. Рішення про обрання місця проживання не за місцем реєстрації щодо себе і свого сина відповідачка приймала самостійно,на власний розсуд,ніхто її до цього не примушував. Відповідач та його дитина жодного дня у її будинку не проживали,лише зареєстровані у ньому,у користуванні будинком їм ніхто не перешкоджав. Реєстрацією проживання в будинку відповідача та його дітей формально визнається їх право на проживання та користування жилим будинком. Наявність у них такого права суттєво ущемляє її права власника щодо вільного розпорядження цим майном. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік. Зазначена норма цивільного законодавства не встановлює ніяких обмежень щодо позбавлення такого права неповнолітніх осіб. У відповідності до ст.ст. 160,161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини,яка не досягла десятирічного віку,визначається за спільною згодою батьків та самої дитини;якщо мати та батько не досягли згоди щодо того,з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Позивач просить визнати [PERSON] та її неповнолітнього сина, [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов. Відповідач в судове засідання не з»явився. Про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до ст.. 74 ЦПК України. Заяв,клопотань відповідач не надіслала. Представник служби у справах дітей Іванківської РДА - Сингаєвська О.А. позов підтримала. Суду пояснила,що вони знають ситуацію,що склалася між сторонами. Відповідач не є власником будинку, в якому вона з дитиною зареєстрована. Ніколи в будинку не проживала. Живе з чоловіком та сином за іншою адресою, а у позивача проживає її син з неповнолітніми дітьми, яких власник не має можливості зареєструвати. Вислухавши представника позивача, висновок представника служби у справах дітей Іванківської РДА , вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України(далі-ЦК) члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним,мають право на користування цим житлом відповідно до закону. З Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.08. 1989 року слідує,що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS], який успадкувала після смерті [PERSON], який помер [INFO]. З свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] слідує,що [PERSON],1927 р.н. та [PERSON], 1928 р.н. уклали шлюб, який 14.12. 1991 р. був зареєстрований в Іванківському відділі ЗАГС Київської області,актовий запис №120. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище-[PERSON]. Отже, [PERSON], 1928 р.н. є власником житлового будинку по [ADDRESS]. З довідки адресно-довідкового підрозділу УДМС в Київській обл.. від 19.12.2016 року слідує,що [PERSON],[INFO] зареєстрована в [ADDRESS]. З довідки Іванківської селищної ради від 12.12. 2016 року №02-48-209 слідує,що [PERSON],[INFO] зареєстрована в [ADDRESS],але за вказаною адресою не проживає. Позивач надав витяг з Будинкової книги,з якої слідує,що з 30.01.1992 р. власником будинку [ADDRESS] рахувалася -[PERSON]. Зареєстровані: [PERSON],[INFO] -з 09.12. 2003 р. З Акту Іванківської селищної ради від 23.11. 2016 р. слідує,що [PERSON], яка зареєстрована по [ADDRESS], за місцем реєстрації не проживає, а проживає в [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному,хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування,вільний вибір місця проживання,право вільно залишати територію України,за винятком обставин, які встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок,квартира,інше приміщення,придатне для проживання в ньому(гуртожиток,готель) у відповідному населеному пункті,в якому фізична особа проживає постійно,переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років,є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного із них,з ким вона проживає,опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я,в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини,яка не досягла десяти років,визначається за згодою батьків. Відповідно до п.1.2 «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб» проводиться реєстрація місця проживання або місця перебування особи - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції». Відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач більше одного року не проживає у спірному житлі,не проживають та не проживали в ньому і малолітні діти відповідача, іншої домовленості між сторонами також не існує, а тому позов є обґрунтованим та таким,що підлягає задоволенню. Відповідно до ст..88 ЦПК України,так як позивач звільнена від сплати судового збору, при задоволенні позову судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави, який за позовм немайнового характеру становить 551,20грн.( 0,4 розміру мінімальної заробітної плати).

Outcome: approved