Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зарахування раніше сплачених коштів в сплату аліментів, в якому просить зарахувати раніше сплачені ним грошові кошти в рахунок сплати аліментів в період з вересня 2016 року по січень 2019 року в сумі 84 797 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 січня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року з позивача стягнуто на утримання доньок аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 06 вересня 2016 року до досягнення дітьми повноліття. Проте, про вказане судове рішення позивачу нічого відомо не було, оскільки з грудня 2015 року він перебував на території Російської Федерації на заробітках. Як тільки він поїхав на заробіток, він добровільно надсилав кошти на утримання дітей на карту [PERSON] . Незважаючи на це, відповідач подала заяву до виконавчої служби про примусове стягнення з нього аліментів, про що також його не повідомила. Відповідач телефонувала позивачу кожного місяця і просила надсилати їй кошти, що він робив кожного місяця. Так, починаючи з вересня 2016 року по січень 2019 року ним було перераховано позивачці 197 071 російських рублів, що по курсу руб./грн. становить 84 797 гривень. Не зважаючи на те, що позивач перераховував кошти, відповідач про це державного виконавця не повідомила, тому, згідно з розрахунком заборгованості по аліментам від 13 грудня 2019 року, складеного головним державним виконавцем Пономаренко В.Ю., йому нараховано заборгованість по аліментам станом на 01 грудня 2019 року в сумі 70 152,25 гривень. Про рішення суду та відкриття виконавчого провадження і стягнення аліментів на утримання дітей йому стало відомо лише влітку 2019 року, коли було відмовлено в перетині кордону на підставі рішення інспектора прикордонного контролю віпс «Плетенівка» від 17 липня 2019 року. Крім того, відповідач звернулась до суду з позовною заявою про стягнення неустойки по аліментам, а також до поліції з заявою про скоєння ним кримінального правопорушення за ст. 164 КК України. Він звертався до державного виконавця з заявою про зарахування в рахунок сплати аліментів раніше перерахованих коштів, які отримала відповідач в сумі 70 152,25 гривень, однак в цьому йому було відмолено. Останній раз він звернувся до державного виконавця 18 березня 2020 року з заявою про зарахування сплати аліментів, але заява була залишена без реагування аж до 13 травня 2020 року. Тому, він змушений був вдруге звернутися до державного виконавця, котрий надав відповідь про відмову в задоволенні зарахування раніше сплачених коштів в рахунок аліментів. Причиною відмови державний виконавець вказав, що в наданих ним квитанціях не зазначено призначення платежу як сплата аліментів на користь [PERSON] . Крім того, в матеріалах виконавчого провадження наявні заяви від стягувача, згідно яких аліменти за виконавчим листом № 320/5772/16-ц від 05.10.2016 року, виданого Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області боржником не сплачувалися. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку встановленому законом. Оскільки, між ним та відповідачем виник спір, він змушений звернутись до суду з позовною заявою про зарахування раніше сплачених ним коштів в сплату аліментів. В судовому засіданні позивач повністю підтримав вимоги та доводи позовної заяви, зазначивши, що йому дійсно не було відомо про рішення суду від 13 жовтня 2016 року про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/3 частки на утримання двох доньок, також він не знав про розірвання шлюбу в судовому порядку. На підтвердження, що перераховані ним кошти були аліментами, свідчить та обставина, що відповідач не час від часу, а кожного місяця по телефону, в більшості СМС повідомленнями просила надіслати їй кошті, що він кожного разу робив. За період з січня 2016 по січень 2019 року він перерахував їй 197 071,00 російських рублів, що по курсу складає 84 797 грн. Факт отримання від нього коштів в судовому засіданні відповідач не заперечувала, але пояснила суду, що дані кошти не були аліментами. Вона стверджує, що ці кошти використовувала на сплату комунальних платежів, вступу та навчання доньки [PERSON] в медичному училищі, погашення кредитів, погашення його заборгованості перед нею, тобто на інші цілі, але не на аліменти. Проте, жодних доказів на використання вказаних коштів на інші цілі, ніж аліменти, відповідачкою не надано. Заборгованості по комунальним платежам зовсім не було. Відносно отримання відповідачем кредитів, то письмових доказів нею не надано суду. Крім того, період кредитування, який вона вказує припадає на час, коли шлюб між ними було розірвано, а тому до цих кредитів він жодного відношення немає. Особистих боргів перед відповідачкою він не мав. Коли він від`їжджав до Російської Федерації, вона дала йому гроші, проте він їх повернув. Його батьки також сплачували в вересні 2018 року 3 000,00 гривень за семестр, в червні 2019 року 3 000,00 гривень на державні екзамени його доньки [PERSON] , а також його сестри також давала на навчання [PERSON] 2 000 гривень. Крім того, зазначив, що дійсно перераховував грошові кошти не лише на першочергове утримання дітей, а й на подарунки для них, інколи на оплату навчання для [PERSON] . Якби він знав, що з нього стягнені аліменти, він вказував би у квитанціях призначення платежу та платив би лише встановлений розмір, а так він платив на утримання дітей значно більше. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ярошенко О.П. повністю підтримав доводи та вимоги позовної заяви. Пояснив, що 23.01.1998 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мали двох неповнолітніх дітей. Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року з позивача стягнуто на утримання доньок аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 06 вересня 2016 року до досягнення дітьми повноліття. Проте, про вказане судове рішення і про рішення щодо розірвання шлюбу позивачу нічого відомо не було, оскільки з грудня 2015 року він перебував на території Російської Федерації на заробітках. В судових засіданнях він присутній не був, в позові відповідач не зазначала, що він працює в Російській Федерації, а тому повістки до суду направлялись за місцем його реєстрації, про що він не міг знати. Коли позивач приїжджав до дому, то мешкав зі своєю сім`єю, ні про що не підозрюючи. З вересня 2016 року позивач перераховував кошти [PERSON] на утримання дітей, відповідач йому писала смс повідомлення та просила переказувати кошти, що він завжди робив. З вересня 2016 року по січень 2019 року позивач перерахував 197 071 російських рублів, що по курсу складає 84 797 грн. В липні 2019 року, коли позивач приїхав до України, а потім знову повертався до Російської Федерації, його не пропустили на кордоні, через борг зі сплати аліментів. Саме тоді він дізнався, що з нього ще в 2016 році були стягнені аліменти. Він відразу звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, а коли суд залишив його заяву без задоволення, на рішення він подав апеляційну скаргу. Відповідач знала, що з позивача були стягнені аліменти. Вона отримувала від нього кошти, а тепер відмовляється зараховувати їх в сплату аліментів. В 2018 році старшій доньці виповнилось 18 років, проте відповідач продовжував сплачувати кошти на двох дітей. Тепер сплачує на одну доньку. Доказів того, що в колишнього подружжя були якісь кредитні зобов`язання чи борги за комунальні послуги, чи що позивач перерахував вказані кошти на оплату навчання старшої доньки, чи на інші цілі, ніж сплата аліментів, відповідачкою не надано. В судовому засіданні 28.08.2020 року відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що за час шлюбу з позивачем в них народилось 2-є дітей. В 2015 році позивач поїхав працювати до Російської Федерації. Проте, що шлюб між ними розірвано та з нього стягнені аліменти в судовому порядку позивач знав, оскільки вона направляла йому фотографії судових рішень на Вайбер. Він добровільно надсилав кошти, коли вона телефонувала йому. Дзвонила один раз в три місяці. Розмір коштів завжди був різним і не кожного місяця, що свідчить про те, що ці кошти не були аліментами. Коли позивач поїхав до Російської Федерації, перший рік він взагалі нічого не надсилав. Почав надсилати лише з 2016 року. Останні два роки він не працював та також коштів не надсилав. В 2015 році ще за час шлюбу вона оформила мікрозайм на суму 5000 грн., тому всі кошти, які надсилав позивач йшли на погашення цього кредиту. Крім того, були борги за комунальні послуги в розмірі 7 000 грн. В 2015 році, коли позивач поїхав до Російської Федерації вона дала йому особистих 300 доларів США, він також повертав їх через вказані перекази. В 2017 році вона оформила кредит в банку в розмірі 15 000 грн. Також, донька поступила до медичного коледжу, потрібно було платити за навчання. Позивач пересилав кошти на оплату навчання. Коли позивач повертався до України, він мешкав з ними, вона йому це дозволила заради дітей, проте грошей він не давав, мешкав три місяці за її кошти. Кошти, які були надіслані позивачем, не були аліментами, вони надсилались на інші цілі. Проте, інколи на ці кошти вона покупала дітям продукти харчування. Представник відповідача - адвокат Скворцова О.В. позовні вимоги не визнала та пояснила, що кошти, які перераховував позивач не були аліментами, оскільки в квитанціях не міститься призначення платежу. Станом на 17.03.2020 року заборгованість зі сплати аліментів складає 68 453,43 грн. З березня 2020 року позивач перераховує кошти на одну дитину, в квитанціях зазначає призначеннях платежу - аліменти. Представник третьої особи - Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судовому засіданні пояснила, що між сторонами дійсно виник спір з приводу розміру аліментів, просить вирішити вказаний спір на розсуд суду. Зазначила, що з заявою про відкриття виконавчого провадження та стягнення аліментів [PERSON] до державної виконавчої служби звернулась 19.04.2018 року. Виконавче провадження було відкрито 23.04.2018 року. Постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена як на адресу стягувача, так і на адресу боржника. Від стягувача надходили заяви про те, що боржник не сплачує аліменти. Від боржника даних щодо сплати аліментів державному виконавцю не надходило. Станом на 01.12.2019 року заборгованість складала 70 152,25 грн., станом на 17.03.2020 року складала 68 453,43 грн. Вказане провадження знаходиться не в її провадженні, тому не знає чому заборгованість стала меншою, напевно тому, що від боржника надійшла заява, що одна з доньок досягла повноліття. Боржник звертався до державного виконавця про зарахування сплачених коштів в рахунок сплати аліментів, надавав квитанції, проте, оскільки в квитанціях не було зазначено призначення платежу та мались заяви стягувача від 01.06.2018 року, від 30.11.2018 року, від 09.04.2019 року про те, що боржник аліменти не сплачує, у зарахуванні вказаних коштів в сплату аліментів було відмолено та роз`яснено про право звернутись до суду, оскільки між сторонами виник спір, який повинен бути вирішений тільки в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст.247 ЦПК України здійснюється повна фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 23 січня 1998 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.14). Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей - донька [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] , про що свідчать копії свідоцтва про народження (а.с. 13, зворот). Відповідно до копії заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.10.2016 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] , на дочку [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 вересня 2016 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.15). Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04.12.2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.10.2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, залишено без задоволення (а.с.34). Постановою Запорізького апеляційного суду від 18.03.2020 року, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів від 13.10.2016 року, залишено без змін (а.с.30-32). Відповідно до копії розрахунку заборгованості боржника по аліментам від 17.03.2020 року, наданого головним державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пономаренко В.Ю., при примусовому виконанні виконавчого листа № 320/5772/16-ц виданого 05.10.2016 року Мелітопольським міськрайонним судом про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , на дочку [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 вересня 2016 року до досягнення дітьми повноліття, заборгованість з 06.09.2016 року по 29.02.2020 року складає 68453,45 гривень (а.с.27). Відповідно до калькуляції грошових переказів [PERSON] з 07.09.2016 року по 26.01.2019 року, було перераховано 197071,00 рублів, що дорівнює 84797,00 гривень. Переказ зазначених грошових коштів також підтверджується копіями наданих позивачем [PERSON] квитанцій (а.с.16, 17-21). [PERSON] звернувся до Мелітопольського МВ ДВС Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою щодо зарахування сплати аліментів, на що головним державним виконавцем Мелітопольського МВ ДВС Пономаренко В.Ю. було повідомлено [PERSON] , про те, що в наданих ним квитанціях не зазначено призначення платежу як сплата аліментів на користь [PERSON] , крім того, в матеріалах виконавчого провадження наявні заяви від стягувача, згідно яких аліменти за виконавчим листом № 320/5772/16-ц від 05.10.2016 року боржником не сплачувалися (а.с.33). Вирішуючи питання про наявність підстав для зарахування [PERSON] раніше сплачених грошові кошти в рахунок сплати аліментів на користь [PERSON] з 07.09.2016 року по 26.01.2019 року в сумі 84,797,00 грн. , суд виходить з наступного: Частинами 1 та 5 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України та не є вичерпними, оскільки названою частиною статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Сплата одним з батьків аліментів на утримання дитини є одним зі способів виконання обов`язку з утримання дитини. Відповідно до статей 187, 189 СК України аліментами є грошові кошти на утримання дитини, які можуть сплачуватися добровільно, або стягуватися примусово, а саме: відраховуються за добровільно поданою одним з батьків заявою з його заробітної плати, пенсії, стипендії; сплачуються добровільно одним з батьків на підставі укладеного між батьками договору про сплату аліментів; стягуються з одного з батьків на підставі виконавчого напису нотаріуса у разі невиконання ним свого обов`язку за договором про сплату аліментів; стягуються з одного з батьків за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Крім того, ч.8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що при здійсненні розрахунку боргу зі сплати аліментів державним виконавцем безпідставно не були враховані виплати, проведені ним на картку [PERSON] . Тобто, по суті даний спір стосується розміру заборгованості позивача зі сплати аліментів, який, у відповідності до ч. 3 ст. 195 СК України, повинен вирішуватись судом. Як було зазначено вище, згідно калькуляції грошових переказів [PERSON] за період з 07.09.2016 року по 26.01.2019 року на картку [PERSON] за період з 07.09.2016 року по 26.01.2019 року було перераховано 197071 російських рублів, що становить 84797 грн. 00 коп. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала, що отримувала від позивача на свою картку вказані грошові кошти у розмірі, який вказаний позивачем в позовній заяві, а отже вказані обставини, сторонами не оспорюються. Проте, до доводів відповідача в частині того, що вказані грошові кошти не були аліментами, оскільки в квитанціях не зазначено призначання платежу «сплата аліментів», суд відноситься критично. Доводи відповідача, що вказані кошти перераховувались позивачем на інші цілі, зокрема погашення боргу за кредитним договором, погашення боргів за комунальні послуги, особистий борг позивача перед відповідачем належними та допустимими доказами не підтверджені. Так, перераховані позивачем суми мають знаний розмір (84 797 грн.), не зважаючи на те, що вони не завжди перераховувались кожного місяця, деякі перерахування відбувалась і по 2-3 рази на місяць в розмірах, які значно перевищують визначений судом розмір аліментів, зокрема в вересні 2016 - 6060 грн., в жовтні 2016- 4030 грн., грудень 2016 - 4188 грн., січень 2017 - 2248 грн., лютий 2017 - 2738, березень 2017 - 5037, травень 2017 - 3560, червень 2017 - 3914, серпень 17-5480, вересень 2017 - 7228, жовтень 2017 - 3150, листопад 2017 - 2341, грудень 2017 - 8198, лютий 2018 - 1884, квітень 2018 - 2879, травень 2018 - 2430, вересень 2018 - 2050, листопад 2018 - 2430, грудень 2018 - 7362, січень 2019 - 7590. В судовому засіданні позивач не заперечував, що перераховані ним кошти інколи надсилались й на оплату навчання доньки в медичному коледжі, оскільки про це просила відповідач, на подарунки дітям. Цільовим витрачанням аліментів на дитину вважаються витрати, які забезпечують першочергові потреби дитини відповідного віку, її життєдіяльність. Такими витратами можна вважати витрати на продукти харчування, відповідні іграшки, одежу, ліки. Проте, суд, враховуючи значний розмір перерахованих коштів, порівняно з щомісячним розміром аліментів, які підлягали сплати, вважає, що вказаних коштів, добровільно надісланих позивачем, вистачало й на першочергові потреби дітей. Крім того, суд враховує ту обставину, що з заявою про відкриття виконавчого провадження [PERSON] звернулась до державної виконавчої служби лише 19.04.2018 року, тобто після півтора року з часу ухвалення судового рішення про стягнення на її користь аліментів на утримання дітей. Тому, доводи відповідача в частині того, що перераховані позивачем суми не витрачались нею на першочергові потреби дітей, а отже не були аліментами, суд розцінює лише як обраний спосіб захисту, оскільки відповідач працює вихователем в дитячому садочку, з її слів, отримує маленьку заробітну плату, маючи на утриманні двох неповнолітніх дітей та, не отримуючи, з її слів, від позивача аліментів, маючи на руках виконавчий лист про стягнення на її користь аліментів, протягом півтора року не звертається до державного виконавця з заявою про примусове виконання судового рішення про стягнення аліментів. Крім того, в судовому засіданні відповідач не заперечувала, що перераховані кошти вона витрачала в тому числі і на продукти харчування для дітей, а отже на їх першочергові потреби. Доказів на підтвердження іншого призначення цих коштів або певного погодженого сторонами їх використання на ті цілі, про які вказує відповідач, матеріали справи не містять. Крім того, обов`язок щодо утриманні дітей до досягнення повноліття , відповідно до ст. 180 СК України, покладається на обох батьків. Суд також приймає до уваги пояснення позивача в частині необізнаності з приводу уваленого судового рішення від 13.10.2016 року про стягнення з нього аліментів. В матеріалах справи міститься копія ухвали Запорізького апеляційного суду від 18.03.2020 року, відповідно до якої [PERSON] про стягнення аліментів стало відомо лише в листопаді 2019 року, відразу після чого ним була подана зава про перегляд заочного рішення, а після залишення вказаної заяви без задоволення - апеляційна скарга на рішення суду. Відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами обставин на підтвердження обізнаності позивача про стягнення з нього аліментів ще в 2016 році. Разом з тим, вирішуючи питання про розмір раніше сплачених грошових кошти, який підлягає зарахуванню в рахунок сплати аліментів на користь [PERSON] , суд виходить з того, що згідно калькуляції грошових переказів [PERSON] проводив перекази в період з 07.09.2016 року по 26.01.2019 року на загальну суму 84797 грн. 00 коп., а згідно розрахунку заборгованості, виданої державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 17.03.2020 року, станом на 03.03.2020 р. нараховано заборгованість зі сплати аліментів за період з 06.09.2016 року по 29.02.2020 року в розмірі 68453,43 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив, що останнім днем його добровільного переказу був платіж від 26.01.2019 року, після вказаної дати він кошти не перераховував, оскільки в той час не працював та не мав можливості надсилати гроші. Таким чином, період, в якій позивач добровільно перераховував [PERSON] грошові кошти на утримання дітей є період з 06.09.2016 року по 31.01.2019 року, а згідно розрахунку від 17.03.2020 року, заборгованість зі сплати аліментів за цей період склала 46 251,25 коп. Тому, суд вважає, що в даному випадку саме за період з 06.09.2016 року (дати з якої за рішенням суду стягненні аліменти) по 31.01.2019 року (останній місяць, коли позивач добровільно перераховував грошові кошти) підлягають зарахуванню грошові кошти в рахунок сплати аліментів. Також, суд вважає необхідним зарахувати лише 46 251,25 грн. сплачених в рахунок стягнених аліментів, оскільки саме така заборгованість існувала у [PERSON] перед [PERSON] за період з 06.09.2016 року по 31.01.2019 року, згідно розрахунку заборгованості. В частині зарахування іншої частини грошових коштів в розмірі 38 545,75 грн. (84797 грн. - 46 251,25 грн.), суд вважає необхідним відмовити, оскільки позивачем не доведено, що саме такий розмір грошових коштів був сплачений ним в рахунок аліментів, тобто на першочергові потреби дітей, а в судовому засіданні позивач не заперечував факту перерахування вказаних коштів не лише на першочергові потреби дітей, а й на інші цілі, як то грошові кошти на подарунки дітям, інколи оплата за навчання старшої доньки, повернення позичених коштів позивачці. Згідно статті 181 СК України зокрема, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Суд наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання сторонами доказів на підтвердження чи заперечення наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які сторони повинні подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу для задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Дослідивши наявні в справі платіжні квитанції, розрахунок державного виконавця про розмір заборгованості позивача зі сплати аліментів, періодичність платежів, який хоча і не був постійним (щомісяця) та не відповідав розміру встановлених аліментів, проте сплачувався позивачем майже щомісяця, а інколи по 2-3 рази на місяць, в значно більших розмірах, позивач не був обізнаний, що є боржником зі сплати аліментів і має вказувати в квитанціях призначення платежу, тому сплачував кошти на першочергові потреби дітей добровільно, доказів на підтвердження іншого призначення цих коштів або певного погодженого сторонами їх використання на ті цілі, про які вказує відповідач, матеріали справи не містять, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зарахування [PERSON] раніше сплачених грошових коштів в рахунок сплати аліментів на користь [PERSON] підлягають задоволенню лише за період з 06 вересня 2016 року по 31 січня 2019 року в сумі 46 251, 25 грн. В іншій частині позовних вимог суд вважає необхідним відмовити за недоведеністю. Сторонами не заявлено вимог про відшкодування понесених судових витрат.

Outcome: partial