Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилаючись на те, що на підставі Договору купівлі-продажу від 30 березня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом П2ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. та зареєстрованого в реєстрі під №3-167 позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі, крім позивача, зареєстровані - батько позивача [PERSON] та відповідачка [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2000 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2015 року шлюб між ними було розірвано. Відповідачка по справі - [PERSON], з 2015 року не проживає в квартирі, не користується нею, не несе витрат на його утримання. Тому позивач звернувся до суду та просить визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим квартира [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача не з'явився, ним надано до суду заяву з прохання слухати справу у його відсутність, на задоволені позову наполягав. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином. Представник третьої особи - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 30 березня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом П2ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. та зареєстрованого в реєстрі під №3-167 позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі, крім позивача, зареєстровані - батько позивача [PERSON] та відповідачка [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2000 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2015 року шлюб між ними було розірвано. Відповідачка по справі - [PERSON], з 2015 року не проживає в квартирі без поважних причин, особистих речей в ній не має, оплату комунальних послуг не здійснює, що підтверджується наданими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідач втратив право користування спірним житлом. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved