Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання за нею права власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що проживає в даному житловому будинку з 1986 року і по сьогоднішній день. Також в даному будинку з 1986 року по 2012 рік проживала її матір [PERSON] , яка померла [INFO] . Весь цей час вона володіє та користується житловим будинком, здійснює витрати по його утриманню, проводить капітальні та поточні ремонти, сплачує комунальні платежі. Предстаник позиваач надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача до суду не зявився, про час, місце та дату судового засідання був повідомлений належним чином. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом досліджено довідку КП Миколаївського МБТІ від 18.10.2016 року, згідно якої право власності станом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] станом на 28.12.2018 року ні за ким не зареєстровано. Обєкти самочинного будівництва: самочинно зайнято землі-207 кв.м.. Судом досліджено свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 18.12.2012 року згідно якого [PERSON] померла [INFO] . Згідно ч.1,4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як слідує із Узагальнення Верховного Суду України від 01.07.2014р. судової практики щодо права власності при розгляді цивільних справ, Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, п.п. 9,13: у Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Враховуючи той факт , що спірний будинок збудований на самочинно зайнятій землі, то суд приходить до висновку, що він є самочинним будівництвом, а тому в силу ч. 2 ст. 376 ЦПК позивач не набуває на нього права власності. А за такого в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed