Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зобов'язання вчинити дії та стягнення пені, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.04.2014 року ним у відділенні № 47 у м. Харкові ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» було здійснено платіж на користь ТОВ «Меркурі РС» на суму 17 250, 00 грн., а 19.05.2014 року у даному ж відділенні Банку було здійснено платіж на користь ТОВ «Меркурі РС» на суму 7 000,00 грн. Зазначає, що наприкінці липня 2014 року до нього звернулося керівництво ТОВ «Меркурі РС» та повідомило, що вищевказані грошові кошти так і не надійшли на їх розрахунковий рахунок. Посилається на те, що на його усний запит до відділення №47 у м. Харкові ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» йому було надано два аналогічних за змістом повідомлення про невиконання розрахункового документа, в яких повідомлялося, що розрахункові документи від 29.04.2014 року та 19.05.2014 року не виконані через відсутність/недостатність коштів на кореспондентському рахунку. Вважає такі дії Банку порушенням ст. 8 ЗУ «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» у зв'язку з чим звертається з даним позовом до суду та просить зобов'язати відповідача виконати розрахункові документи та відповідно до вимог ст. 32 ЗУ «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 2 425, 00 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, від його представника до суду надійшла заява згідно якої останній просить суд провести судове засідання призначене на 12.11.2014 року без його участі та участі позивача. Вказує також на те, що позивач не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення в порядку ст. 224 ЦПК України. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, до суду надійшла заява в якій посилаються на те, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.09.2014 року № 545 «Про віднесення ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладу фізичних осіб прийнято рішення від 02.09.2014 року № 79 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК», згідно з яким з 03.09.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» строком на 3 місяці, а саме з 03.09.2014 року по 03. 12.2014 року. Вказують на те, що враховуючи зазначене, виплати коштів вкладникам будуть здійснюватися Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за процедурою визначеною спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку неможливе під час тимчасової адміністрації. На підставі вищевикладеного просять справу розглянути без участі представника банку та відмовити позивачу в задоволенні його позову. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Дослідивши в сукупності матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 29.04.2014 року [PERSON] у відділенні № 47 ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» у м. Харкові було здійснено платіж в сумі 17 250,00 грн. на користь ТОВ «Меркурі РС», що підтверджується наданою суду Квитанцією № ПН 51 (а.с. 6). 19.05.2014 року [PERSON] у відділенні № 47 ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» у м. Харкові було здійснено платіж в сумі 7 000,00 грн. на користь ТОВ «Меркурі РС», що підтверджується наданою суду Квитанцією № ПН 66 (а.с.7). Як вбачається з матеріалів справи, 24.07.2014 року [PERSON] від ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» було отримано два Повідомлення про невиконання розрахункового документа від 24.07.2014 року, згідно яких ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» (код 300852) у зв'язку з тим, що немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку, не виконав розрахункові документи від 29.04.2014 року № ПН103 та від 19.05.2014 року № ПН 653, які ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» узяв для обліку за позабалансовим рахунком 9806* (а.с. 8, 9). Суд проаналізувавши характер правовідносин, які виникли між сторонами, приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання норм Глави 63 ЦК України «ПОСЛУГИ», ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в України», а також до них підлягають застосуванню норми ЗУ «Про захист права споживачів», оскільки позивач в даному випадку є споживачем послуг, які надаються відповідачем в сфері переказу коштів в межах України. Так стаття 509 ЦК України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Як вже зазначалося вище судом встановлено, що 29.04.2014 року та 19.05.2014 року [PERSON] у відділенні № 47 ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» у м. Харкові було здійснено два платежі, а саме позивачем надано відповідачу Розрахунковий документ № ПН103 від 29.04.2014 року на суму 17 250, 00 грн. із внесенням зазначеної суми до каси Банку та Розрахунковий документ № ПН653 від 19.05.2014 року на суму 7000, 00 грн. із внесенням зазначеної суми до каси Банку, з метою перерахуванням зазначених коштів відповідачем ТОВ «Меркурі РС». З викладеного вбачається, що між сторонами фактично було укладено договір, який виходячи із характеру правовідносин які виникли між сторонами та дій які вони вчинили під час його укладення, є нічим іншим як договором про надання послуг. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. Відповідно до ст. 905 ЦК України, строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Як вбачається зі змісту статей 5, 8 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» суб'єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. Відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України. Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів. Судом встановлено, підтверджується наданими доказами та не заперечується відповідачем в наданій до суду заяві, що останнім незважаючи на вимоги вищезазначених норм ЦК України та ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в України» після отримання від позивача розрахункових документів не було здійснено їх виконання в день їх надходження. Відповідно до ст.ст. 526, 525 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.ст. 612, 614 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Враховуючи вищевикладене, а також встановлені в судовому обставини, суд приходить до висновку про доведеність порушення відповідачем своїх зобов'язань за укладеним між сторонами договором про надання послуг. Останнім не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження того, що ним було вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання, що в свою чергу слугувало б підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання. Посилання останнього в своїх Повідомленнях про невиконання розрахункового документа у зв'язку з відсутністю коштів на кореспондентському рахунку не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Якщо істотні недоліки було виявлено в роботі (послузі), виконаній з матеріалу споживача, споживач має право вимагати на свій вибір або виконання її з такого ж матеріалу виконавця, або розірвання договору і відшкодування збитків. Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що позивач є власником внесених ним 29.04.2014 року та 19.05.2014 року коштів до каси відділенні № 47 ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» у м. Харкові. Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. З врахуванням тієї обставини, що судом встановлено факт порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором, суд вважає позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача виконати розрахункові документи, доведеними, а обраний спосіб захисту порушеного права позивача таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, а тому позов в цій частині вимог підлягає задоволенню. Суд не приймає до уваги як на підставу для відмови в задоволенні позову позивача в цій його частині, посилання відповідача на те, що в ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» з 03.09.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб строком на 3 місяці, а саме з 03.09.2014 року по 03. 12.2014 року, а тому виплати коштів вкладникам будуть здійснюватися Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за процедурою визначеною спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку в іншому порядку неможливе під час тимчасової адміністрації, виходячи з наступного. Судом встановлено, що дійсно 02.09.2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладу фізичних осіб прийнято Рішення № 79 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК», згідно з яким в ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» з запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03.09.2014 року по 03.12.2014 року та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК». Стаття 1 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку зокрема щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Проаналізувавши зміст зазначеної норми закону в сукупності з іншими нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що вона не підлягає застосуванню до позовних вимог позивача в частині зобов'язання банку виконати розрахункові документи, так само як і не підлягає застосуванню ст. 28 зазначеного закону, оскільки позивач не є вкладником Банку в розумінні зазначеного закону, а є його кредитором і він не ставить питання про примусове стягнення коштів та майна банку, а ставить питання про зобов'язання відповідача виконати належним чином укладені між ними договори (немайнова вимога), предметом яких є надання відповідачем послуг із переказу грошових коштів, які належать саме позивачу та які були отримані Банком однак незважаючи на вимоги ст. 8 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в України» до цього часу перебувають у його володінні та користуванні, що є порушенням зазначеної норми, умов договору, а також ст. 41 Конституції України і ст. 321 ЦК України, які визначають, що право власності особи є непорушним. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь пені то вони також підлягають задоволенню, однак суд вважає за необхідне змінити здійснений позивачем розрахунок виходячи з наступного. Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 32 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в України», банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. У разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. З врахуванням того, що судом встановлено факт порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань з перерахування коштів позивача на рахунок ТОВ «Меркурі РС», суд приходить до висновку, що у відповідача дійсно виник майновий обов'язок з урахуванням вимог статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» сплатити позивачу пеню за неналежне виконання зобов'язань, однак як вже зазначалося вище із 03 вересня 2014 року в банку було введено мораторій і відповідно до вимог ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зупинено виконання ним майнових зобов'язань, а також нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача пені починаючи з наступного дня після дня надання позивачем відповідачу розрахункових документів до 03 вересня 2014 року. Крім того зазначена позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеною у Постанові від 17.10.2011 по справі № 6-42цс11, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Враховуючи викладене в розрахунку розміру пені наданому позивачем змінюється кількість днів прострочки в сторону зменшення, оскільки позивачем розрахунок було здійснено починаючи з наступного дня після пред'явлення розрахункового документа по 15.09.2014 року, що є неправильним виходячи з встановлених вище обставин. Так після здійснення судом власного розрахунку пені, кількість днів прострочки по розрахунковому документу № ПН 103 від 29.04.2014 року складає 125, а по розрахунковому документу № ПН 653 від 19.05.2014 року - 105. В той же час судом встановлено, що незважаючи на зменшення кількості днів прострочки, розмір пені визначений позивачем в своєму розрахунку, при здійсненні судом власного розрахунку не змінився і складає: - по розрахунковому документу № ПН 103 від 29.04.2014 року - 1 725, 00 грн., - по розрахунковому документу № ПН 653 від 19.05.2014 року - 700, 00 грн., а тому суд вважає за необхідне стягнути її з відповідача на користь позивача саме в такому розмірі. Відповідно до ст.ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статті 10, 11, 60 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487, 20 грн. На підставі вищевикладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 321, 386, 391, 509, 525, 526, 610, 611, 612, 614, 625, 901, 902, 905 ЦК України, ст.ст. 5, 8, 32 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в України», ст.ст. 1, 36, 28 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанови Верховного Суду України від 17.10.2011 по справі № 6-42цс11, Листа Верховного Суду України від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України»,

Outcome: approved