Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31 грудня 2009 року між ним та [PERSON], було укладено договір позики шляхом написання розписки. Згідно умов Договору позивач надав відповідачу, позику у розмірі 276300 доларів США в національній валюті України по курсу НБУ зі строком повернення позики до 01.07.2010 року. Як вказує позивач, станом на 29.08.2014 року відповідач умови договору не виконав та грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі зазначеного позивач просить суд стягнути з відповідача борг по Договору, який становить в гривневому еквіваленті 3712776,82 гривень та стягнути відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 463537,63 гривень. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача, не оспорюючи факту надання самої позики та розміру заборгованості, просила в позові відмовити, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, який на її переконання почав перебіг 02.07.2010 року та відповідно до ст. 257 ЦК України сплив 02.07.2013 року, в той час як позов був пред'явлений 01.08.2013 року. Про застосування строку позовної давності представник відповідача надала відповідну заяву та з цих підстав просила в позові відмовити, зазначивши про відсутність в позивача доказів поважності пропуску такого строку. Суд, заслухавши пояснення представників та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі -ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Як встановлено в судовому засіданні, 31 грудня 2009 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого Позивач передала Відповідачеві грошові кошти у розмірі 276300 доларів США в національній валюті України по курсу НБУ зі строком повернення позики до 01.07.2010 року. На підтвердження укладення договору позики Відповідач надав розписку на вказану суму (а.с. 7). Відповідач зобов'язався повернути вказану суму до 01.07.2010 року, але станом на 29.08.2014 року відповідач грошові кошти не повернув і відповідно розмір його заборгованості становить в гривневому еквіваленті 3712776,82 гривень та відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 463537,63 гривень. Вказані обставини представником відповідача в судовому засіданні не оспорювались. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, у встановлений сторонами строк та по теперішній час відповідач так і не виконав зобов'язання по Договору та суму позики позивачу не повернув. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, оскільки у судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення позивачеві суми позики, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача боргу в сумі 3712776,82 гривень та відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 463537,63 гривень є обґрунтованими В то же час згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи з вказаного, для позивача у справі перебіг строку позовної давності розпочався з 02.07.2010 року та відповідно останнім днем такого строку є 03.07.2013 року. Проте даний позов позивачем пред'явлено лише 01.08.2013 року (а.с. 1), тобто зі спливом майже місяця з дня спливу строку позовної давності. Представник відповідача вважає такий пропуск строку істотною обставиною та заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проте відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як встановлено з матеріалів справи позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості подавався позивачем 27.06.2013 року до Солом'янського районного суду м. Києва та в подальшому ухвалою суду від 05.07.2013 року був повернутий позивачу. Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строків позовної давності, як про те наголошує представник відповідача. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: approved