Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 22.11.2012 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, оформлений заявою позичальника, за умовами якого відповідач отримала в кредит 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник не виконує взяті на себе зобовязання, внаслідок чого станом на 30.11.2018 року утворилась заборгованість у розмірі 34258,96 грн, з яких 420 грн тіло кредиту, 27531,39 грн відсотки за користування кредитом, 4200 грн пеня і комісія, 500 грн штраф (фіксована частина), 1607,57 грн (процентна складова). Наявна заборгованість в добровільному порядку позичальником не погашається, що й стало підставою звернення банку до суду. Ухвалою суду від 25.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з'явилась, однак до суду подала заяву в якій просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Розгляд справи просила суд проводити за її відсутності. Судом встановлено, що 22.11.2012 року, між сторонами було укладено договір № б/н, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку. Згідно з умовами договору, відповідачу було надано кредит в розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % на рік (2.9 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом (на 6 а.с.). Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Із розрахунку заборгованості за договором наданого позивачем слідує, що станом на 30.11.2018 року утворилась заборгованість у розмірі 34258,96 грн, з яких 420 грн тіло кредиту, 27531,39 грн відсотки за користування кредитом, 4200 грн пеня і комісія, 500 грн штраф (фіксована частина), 1607,57 грн (процентна складова) (на 5 а.с.). Між сторонами склались зобовязальні правовідносини, які виникли із кредитного договору та регулюються главою 71 ЦК України, а також загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобовязань. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання ). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Разом з цим, із розрахунку заборгованості за договором вбачається, що процентна ставка за користування кредитом змінена банком в односторонньому порядку, а саме з 01.04.2015 року з 34,80% до 43,20 %. Проте докази щодо домовленості сторін з приводу такої зміни процентної ставки за користування кредитом в матеріалах справи відсутні. Такі дії позивача є незаконними, вчиненими всупереч вимог як закону, так і умов укладеного між сторонами договору, виходячи з наступного. У пункті 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять. Суд не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд. Зокрема, відповідно до пункту 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, незалежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана). Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України. Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення. Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку. Сама по собі вказівка в умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою. Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такої ж позиції притримується також Верховний Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц. Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав. Тому, суд прийшов до висновку, що позивачем процентна ставка протягом усього періоду нарахування процентів здійснювалась неправомірно. Як уже було зазначено вище відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Звернувшись до суду 09.01.2019 року (на 42 а.с.) з вимогами про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 19.12.2014 року по січень 2016 року позивачем пропущено. Обставин щодо переривання строку позовної давності судом не встановлено. У зв'язку з цим в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити. Відсотки за користування коштами заборгованості за кредитом в розмірі 420 гривень за період з січня 2016 року по листопад 2018 року становитимуть 426,30 гривні. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Умовами договору, а саме п.2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобовязань на суму від 100 грн., включаючи прострочення зобовязань, передбачених п. 2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил. Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. У той же час, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 22.11.2012 року, відповідачу нараховувалася пеня в твердій грошовій сумі 100 гривень, а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, як передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України, тому суд вважає, що такі нарахування є неправомірними, так як завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Крім того, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу (фіксована складова) теж не підлягають задоволенню, оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг) не відповідає положенню ч. 2 ст. 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобовязання. Відповідно до змісту ст. 549 ЦК України поняття пені та штрафу визначені у цій статті та порядок їх обрахунку, є обовязковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не можуть бути змінені та викладені на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається їх суть, тобто вони перестають бути видом забезпечення виконання зобовязання неустойкою в розумінні закону. Разом з тим, підлягає задоволенню вимога про стягнення штрафу (процентна складова) у розмірі 5 % від суми заборгованості, як обумовлено сторонами у договорі, що становить 42,31 грн (846,30 грн заборгованість тіла та відсотків помножено на 5 %). Враховуючи викладене суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 420 грн, відсотків за користування кредитом 426,30 грн та штрафу (процентної складової) 42,31 грн, тому в задоволенні решти позовних вимог належить відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 49,75 грн в рахунок компенсації сплаченого судового збору, розрахованого пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial