Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 114 734,16 грн. 16 копійок, судовий збір у розмірі 1147 грн. 34 коп. та 6000 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10 липня 1997 року між позивачем та відповідачем було укладено усний довір позики, у відповідності до якого [PERSON] передала [PERSON] грошову позику в розмірі 8 000 (восьми тисяч) доларів США. Дата повернення позики при цьому обговорювалася. Згідно ст. 41 ЦК УРСР. який діяв на момент укладання договору позики: Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. З 1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України. Пунктом 4 Перехідних положень ЦК України встановлено, що Цивільний кодекс країни застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, з моменту набрання Цивільним кодексом України чинності до правовідносин, що виникли між [PERSON] та [PERSON] застосовуються норми Цивільного кодексу України. Згідно ст.ст. 1046 та 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Грошові кошти у розмірі 8 000 (восьми тисяч) доларів США були передані відповідачу 10 липня 1997р. Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1049 ЦК України встановлено, що Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При цьому, ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. 30 жовтня 2012 року [PERSON] було направлено на адресу [PERSON] вимогу про повернення суми отриманої позики. Ця вимога була отримана [PERSON] 05 листопада 2012 року. Однак [PERSON] проігнорована ця вимога та на момент подання позову не повернуто отриманої суми позики. Згідно вимог ст. 1050 ЦК України: Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. У разі порушення зобов'язання згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки на даний час позивач знаходиться в тяжкому матеріальному становищі та нещодавно переніс операцію у зв'язку з чим необхідні кошти на дорогі ліки. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором. Представник позивача та позивач під час судового розгляду справи підтримали позов з викладених в ньому підстав. Також позивач під час надання нею пояснень в судовому засідання зазначала, що під час укладання договору сторони домовились про повернення боргу до 01 серпня 1997 року, а тому в розписці складеній відповідачем малося на увазі дата 01.07.1997 року як дата повернення боргу. Відповідач та його представники позов не визнали. Відповідач заперечував укладання договору з позивачем, оскільки не пам'ятає обставин його укладання та написання ним розписки. Разом тим зазначав, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки в розписці, яка датована 10 липня 1997 року зазначено про повернення боргу до 01 серпня, а тому за текстом розписки можна зрозуміти, що датою поверхня боргу є 01 серпня 1997 року, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення осіб які беруть участь у справі , дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 липня 1997 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передала [PERSON] грошову позику в розмірі 8 000 (восьми тисяч) доларів США. Даний факт підтверджується розпискою наданою позивачу відповідачем, в якій зазначено, що 10 липня 1997 року відповідач взяв у позивача до 1 серпня грошові кошти у розмірі 8000 доларів США. Відповідно до висновків судової почеркознавчої експертизи №143 від 30.04.2014 року рукописний текст вказаної розписки та підпис на ній виконані відповідачем. Разом з тим суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності, а тому враховуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. У позовній заяві позивач посилався на ту обставину, що дата повернення позики між позивачем та відповідачем не обговорювалась таким чином строк договору позики не встановлено, а отже відповідач згідно ст. 1049 ЦК України повинен повернути позику протягом 30 днів з моменту вимоги, а вимога позивачем була направлена відповідачу і отримана ним у жовтні 2012 року. Проте, під час надання пояснень по справі позивач неодноразово наголошував на тому, що відповідач брав кошти в борг до 1 серпня 1997 року. До того ж, позивач повідомив, що не мав поважних причин для пропуску строків позовної давності та не звертався до суду з заявами про його поновлення. Згідно ст. 252 ЦПК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. В наданій позивачем розписці зазначено, що кошти було взято в борг «на строк до 1 серпня», після тексту розписки в нижньому лівому кутку стоїть дата - 10 липня 1997 року, тобто в даному випадку строк було встановлено днями і зазначено проміжок часу на який укладається договір позики, а саме з 10 липня до 1 серпня поточного (1997) року тобто на строк у 23 календарних дні. Таким чином, дата повернення грошових коштів стронами договору позики оговорювалась, що і підтверджено словами позивача у судовому засіданні. Згідно ст. 265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 261 ЦК України встановленого перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ст. 71 ЦК УРСР станом на 1997 рік загальну позовну давність було встановлено тривалістю у три роки, тобто трок у межах якого позивач мав право звернутись за захистом свого цивільного права або інтересу минув 1 серпня 2000 року. Оскільки відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у задоволенні позову в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2250 грн. 24 коп. у відшкодування судових витрат понесених відповідачем по оплаті вартості судової експертизи.. На підставі викладеного,

Outcome: approved