Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл та просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] обласиі і залишити цей будинок у сумісному користуванні [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 07 липня 1992 року між позивачем та відповідачем відділом державної реєстрації актів цивільного стану Артемівської міської ради Донецької області був зареєстрований шлюб, актовий запис №332. В шлюбі у них народився син [PERSON]. Перебуваючи в шлюбі, в 2003 році за сумісні кошти подружжя була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] (нині вул. Садова) в м. Артемівську (нині м. Бахмут) Донецької області. Квартиру оформили за сумісною згодою на відповідача. Потім, 16 лютого 2007 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем за сумісною згодою колишнього подружжя, був укладений договір міни квартирами, де спільну квартиру [ADDRESS] обміняли з доплатою на більшу квартиру [ADDRESS] (нині м. Бахмут)Донецької області. Спірна вищенаведена квартира за сумісною згодою позивача і відповідача була зареєстрована на імя відповідача. Враховуючи, що з вересня 2012 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем погіршились, відповідач виїхала до іншої країни на постійне місце проживання, а він залишився в місті проживання разом із сином. 30 січня 2014 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області за позовом позивача було винесено заочне рішення, яким шлюб між сторонами був розірваний. В 2016 році відповідач повернулась до м. Бахмут і позивач поставив питання щодо поділу майна сумісної квартири. Відповідач відмовилась вирішувати будь-які питання щодо поділу квартири і, враховуючи, що спірна квартира оформлена на імя відповідача, позивач вимушений звернутися до суду із цим позовом. В теперішній час згоди щодо розділу спільної квартири [ADDRESS] позивач з колишньою дружиною не знайшли. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]., яка діє на підставах та повноваженнях перевірених судом, позовні вимоги підтримала повністю та надала пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], який діє на підставах та повноваженнях перевірених судом, позовну заяву не визнав в повному обсязі та просив у її задоволені відмовити, оскільки майно куплено лише за кошти відповідача. Коли сторони одружились, то відповідач продала свою квартиру, яка їй дісталась від матері і купила цю спірну квартиру. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 липня 1992 року, що не спростовується сторонами у судовому засіданні та підтверджується копією рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 січня 2014 року (а.с.8), яким у мотивувальній частині рішення встановлено дату вступу сторін до шлюбу та яким розірвано шлюб між сторонами. Рішення набрало чинності 25 березня 2014 року. Відповідно до копії договору міни квартирами від 16 лютого 2007 року (а.с.9) між [PERSON], [PERSON], [PERSON] здійснили обмін належних їм квартир, де належна [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченому першою Артемівською державною нотаріальною конторою 03 липня 2003 року за реєстром №2-2796 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП БТІ м. Артемівська 07 липня 2003 року квартира №64 загальною площею 50,6 кв.м. та розташована в м. Артемівську вул. Петровського будинок №97 переходить у власність [PERSON] в 1/3 частині, та [PERSON] в 2/3 частинах, а належна [PERSON] в 1/3 долі, та [PERSON] в 2/3 долях квартира номер 7 загальною площею 62,0 кв.м., розташована в м. Артемівську вул. Привокзальна, будинок №6 переходить у власність [PERSON] Право власності [PERSON] на вказану квартиру також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 березня 2007 року (а.с.10) і копією технічного паспорту на квартиру (а.с.11, 35). Тобто вищевказана квартира [PERSON] придбана у період шлюбу, шляхом міни першої квартири, яка також придбана сторонами під час шлюбу, оскільки сторони знаходяться у шлюбі з 09 липня 1992 року, що є безспірним фактом, а перша квартира була придбана 03 липня 2003 року. Згідно копії свідоцтва про народження серії І-НО №446962 (а.с.12) в період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] 29 травня 1997 року народився син [PERSON]. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частина 1 ст. 70 СК України зазначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до пункту 23 вказаної постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до\~ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до\~ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Відповідно до статті 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть учать у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин, суд приходить до висновку, що придбане в період зареєстрованого шлюбу наступне майно: квартира [ADDRESS], і тому вважається спільною сумісною власністю сторін. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 Сімейного кодексу України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки в разі не вчинення сторонами дій, направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Положеннями статті 365 Цивільного кодексу України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. На підставі вищевикладеного, з урахуванням діючого законодавства та матеріалів справи судом встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі було придбано квартиру [ADDRESS], цей факт сторонами у судовому засіданні не оспорювався, окрім того у судовому засіданні остаточно було встановлено те, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу та за сімейні кошти, шляхом міни однієї квартири, яка ними була придбана під час шлюбу на цю спірну квартиру, право власності цих обох квартир зі згоди обох з подружжя були зареєстровані на відповідачку. Як вбачається з матеріалів справи, сторони не дійшли згоди щодо реального поділу вищевказаного майна. Сторони заперечували проти внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації один одному. Судом були розяснені сторонам положення ст. 143 ЦПК України щодо порядку призначення експертизи, але сторони відмовились від призначення по справі судової товарознавчої експертизи для обґрунтування доводів, стосовно вартості спільного сумісного майна подружжя. Можливість для проведення експертизи або інших процесуальний дій під час судового розгляду у сторін була. Сторони у справі не скористалися наданим їм процесуальним правом заявляти клопотання про призначення експертизи. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання. Оскільки зазначені неподільні речі не можуть бути поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд вважає, що відповідно до вимог статті 70 Сімейного кодексу України, з урахуванням дослідження матеріалів справи та доказів поданих сторонами, зіставивши їх належність, допустимість, достовірність як окремо та і взаємний їх зв'язок, слід визнати за сторонами право власності на ідеальні частки в цьому майні по 1/2 частини за кожним без його реального поділу та залишити квартиру [ADDRESS] у їх спільній частковій власності. Ухвалюючи вказане рішення суд виходить із принципів верховенства права, справедливості та доцільності, раціонального вирішення спірних правовідносин, не допускаючи порушення прав кожної сторони. Окрім того, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача з приводу того, що коли сторони одружились, то відповідач продала свою квартиру, яка їй дісталась від матері і купила цю спірну квартиру, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи та поясненнями представника позивача, які між собою логічні, послідовні та узгоджені. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved