Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Відділ реєстрації Синельниківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування майном, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належить йому на підставі договору дарування від 27.05.2014 року. З 1986 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . 10.09.2019 року рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області їхній шлюб розірвано. В рішенні суду зазначено, що сторони не проживаю разом останній рік, спільне господарство не ведуть. Відповідачка фактично не проживає у спірній квартирі з 2017 року і по теперішній час. Добровільно знятися з місця реєстрації місця проживання відповідачка відмовляється. Вважає, що [PERSON] , яка не проживає за адресою: [ADDRESS] , втратила право на користування житловим будинком, внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік. Просить визнати [PERSON] такою, що втратили право користуватися житловим, а саме квартирою [ADDRESS] . До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання за зареєстрованим місцем проживання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин та без подання відзиву. Відповідно до ст. 187 ЦПК України виклик відповідача, також здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, до його початку надав заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень\~ст.280 ЦПК України\~на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Право приватної власності на квартиру [ADDRESS] за позивачем [PERSON] підтверджується копією договору дарування нерухомого майна квартири від 27.05.2014 року серія НАА №433120 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.05.2014 року. Згідно акту №531 від 05.03.2019 року складеного паспортистом ЖЄК-2, в присутності [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ), за зареєстрованою адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , 1969 року народження, фактично не проживає з 2017 року по теперішній час. Факт реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області. У відповідності до\~ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч.1\~ст.383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі\~ст.386 ЦК України\~власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до\~ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~\~зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що\~Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення\~ст..7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користуватися квартирою [ADDRESS] , оскільки відповідач не проживає у даній квартирі більше одного року без поважної причини. На підставі викладеного та

Outcome: approved