Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 29.09.2001 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки у них склались різні погляди на життя, ведення спільного господарства та виховання дитини. Відповідач інтересами сімї не цікавиться, не піклується про створення в сімї добробуту, не займається вихованням дитини та веде неправильний спосіб життя, що не відповідає його інтересам та негативно впливає на психічний стан здоровя дитини. Вважає, що шлюб носить формальний характер, сімя фактично розпалась, тому просить шлюб розірвати, неповнолітню доньку залишити проживати з ним. Сторони повідомили про розгляд справи у їх відсутність, у звязку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 29.09.2001 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського міського управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 357. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет , примирення не бажають. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем позивач вважає неможливим. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Визначаючи місце проживання неповнолітньої доньки сторін, суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та розясненнями п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання\~дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved