Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, посилаючись на наступне. 30 травня 2013 року відповідач взяв у позивача в борг 55 000 гривень та зобов'язався повернути їх до 01.09.2013 року, що підтверджується розпискою від 30.05.2013 року, яка була написана власноруч відповідачем. Однак відповідач борг не повернув та на неодноразові прохання позивача про добровільне повернення суми боргу, жодним не реагував. Просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 55000 гривень та судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просив відмовити. Суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач, як на підставу для задоволення свої вимог посилається на вимоги статті 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або ручі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Разом з тим, згідно з ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду. Також, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, що відповідає положенням ч.2 статті 1047 ЦК України. У відповідності із статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Однак, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, зокрема розписки, як вказує позивач була написана відповідачем на підтвердження отримання суми боргу в розмірі 55000 гривень, які б підтверджували наявність у відповідача боргових зобов'язань перед позивачем, тобто жодних відомостей, які б посвідчували передання [PERSON] з боку позивача визначеної грошової суми. Разом з тим, надані позивачем відомості результатів звернення по всіх базах на АМТ, згідно з якими [PERSON] є власником транспортного засобу RENAULT MAGNUM 440», реєстраційний номер [NUMBER], а позивач є попереднім власником вказаного транспортного засобу також жодним чином не підтверджують доводи позивача стосовно посвідчували передання [PERSON] з боку позивача визначеної грошової суми в розмірі 55000 гривень. Відповідно до вимог статті 212 ЦПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду насамперед встановленого значення. Суд оцінює належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Крім того, у відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданому у відповідності з даним кодексом, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які приймають участь у справі. За таких підстав, розглянувши справу в межах позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними, в зв'язку з чим, вважає в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою - відмовити. На підставі ст.ст. 1046, 1047,1048 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed