Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що протягом 13 років він користується житловим приміщенням - квартирою [NUMBER] загальною площею 43,90 кв.м, житловою площею 27,70 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності від 23 листопада 1994 року вказана квартира належала відповідачу - [PERSON] У 2005 році сторони домовились про продаж [PERSON] зазначеного майна. Після цього останній почав користуватися спірною квартирою, зробив ремонт, несе витрати за комунальні платежі. [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з проханням щодо переоформлення квартири відповідно до вимог чинного законодавства, однак остання постійно відмовлялася, повідомів, що не може це зробити, оскільки у неї не має належних документів, але кожен раз відповідач запевняла позивача, що документи виготовлюються. Таким чином на сьогоднішній день переоформити спірну квартиру на позивача неможливо у зв'язку з відсутність оригіналів правовстановлюючих документів. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої він просить розглянути справу за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої вона просить розглядати справу за її відсутності, позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Представник відповідача - адвокат Златі Н.С. у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої вона просить розглядати справу за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, протягом 13 років позивач користується житловим приміщенням - квартирою [NUMBER] загальною площею 43,90 кв.м, житловою площею 27,70 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності від 23 листопада 1994 року вказана квартира належала відповідачу - [PERSON] У 2005 році сторони домовились про продаж [PERSON] зазначеного майна. Після цього останній почав користуватися спірною квартирою, зробив ремонт, несе витрати за комунальні платежі. [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з проханням щодо переоформлення квартири відповідно до вимог чинного законодавства, однак остання постійно відмовлялася, повідомів, що не може це зробити, оскільки у неї не має належних документів, але кожен раз відповідач запевняла позивача, що документи виготовлюються. Таким чином на сьогоднішній день переоформити спірну квартиру на позивача неможливо у зв'язку з відсутність оригіналів правовстановлюючих документів. З 2005 року відповідач або інші правонаступники власника жодного разу не витребували у позивача спірне майно, вимог щодо повернення квартири не висувалося, не заперечувалось проти ремонтів. На сьогоднішній день [PERSON] добросовісно, безперервно та відкрито користується спірним майном, доглядає та утримує його, робить капітальні та поточні ремонти, несе витрати за комунальні платежі. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а частина 3 цієї статті передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] правомірне, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим нерухомим майном. А на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] правомірне володіє та користуються квартирою [NUMBER] загальною площею 43,90 кв.м, житловою площею 27,70 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], а тому за ним може бути визнано право власності на спірне майно. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином, суд вважає, що є всі підстави для визнання права власності на спірне майно за позивачем [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved