Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, по якому просить суд здійснити наступним чином розподіл спільно набутого майна подружжя: визначити за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]; визначити за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований в Одеській області, смт. Любашівка, вул. Гайдара,40; право власності на автомобіль марки « Мітсубісі», державний номер [NUMBER] визначити на розсуд суду. Позивач, будучи сповіщеним належним чином, до суду не зявився. Надав до суду заяву по якій просить суд справу розглядати за відсутності позивача, зазначив, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до суду не зявився, заяв чи клопотань до суду не подавав та не заявляв. Суд у зв'язку з неявкою відповідача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та за згодою позивача, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, вважає позов позивача банку підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON], 22.09.2006 року, у Відділі реєстрації актів цивільного стану Бобринського району Кіровоградської області зареєстрували шлюб, актовий запис № 69 ( свідоцтво про шлюб серія 1-ОЛ № 011993 від 22.09.2006 року). Після реєстрації шлюбу Варда змінила прізвище на « Обод». Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], 02.12.2014 оку народження. Рішенням приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2015 року по справі № 522/20996/15ц шлюб між позивачем т відповідачем було розірвано. Під час зареєстрованого шлюбу сторонами було придбане наступне майно: -Квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 193 та зареєстрована за [PERSON]; -Житловий будинок та земельна ділянка, розташовані у Одеській області, смт. Любашівка, вул. Гайдара, 40 на підставі договору купівлі-продажу, ВСТ № 387474 р № 945, 10.05.2006, посвідченого приватним нотаріусом Любашівського районного нотаріального округу [PERSON]; -Автомобіль марки «Мітсубісі», державний номер [NUMBER]. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це обєкт матеріального світу, саме предмети якого є обєктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Прагнення реалізувати це право не завжди є свідченням відсутності злагоди між співвласниками. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму обєкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином суд дійшов висновку, що у звязку із тим, що рішенням суду визначено місце проживання дітей разом з матірю, враховуючи той факт, що відповідач по справі до судового засідання не зявився, не скористався своїм правом надати суду докази на підставу своїх заперечень проти позову, вважає за можливе позо задовольнити. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, \~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.\~ Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд, розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, дійшов до висновку щодо можливості визначити за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]; визначити за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований в Одеській області, смт. Любашівка, вул. Гайдара,40 Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального та сімейного законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. По цих підставах суд вважає за можливе позовні вимоги позивача задовольнити частково, оскільки вони є законними, обґрунтованими, підтверджуються відповідними доказами. На підставі викладеного та

Outcome: approved