Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 травня 1971 року на підставі Розпорядження виконавчого комітету Дарницької районної Ради депутатів трудящих, [PERSON] як двірник отримала службове житло, а саме квартиру [ADDRESS] . 17 липня 1988 року дана квартира була виключена зі складу службових. [INFO] у віці 56 року померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] змінено договір найму квартири [ADDRESS] та укладено відповідний договір найму з [PERSON] - сином померлої [PERSON] . 27 грудня 2000 року [PERSON] одружився вдруге з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] помер [PERSON] . За час сумісного проживання позивач ні разу не бачила сина чоловіка від першого шлюбу - [PERSON] . На поховання батька останній не з`явився. Жодних речей в квартирі відповідача не було навіть на момент вселення в квартиру позивача. Всі комунальні послуги по утриманню квартири здійснювала позивач зі своїм чоловіком. Після його смерті утримання квартири залишилися на позивачу. Перешкод в доступі до квартири не вчинялися. Позивач та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач пояснила, що вона проживає в даній квартирі з 2000 року, але зареєстрована була лише в 2006 році. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 22 червня 2020 року, в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, 05 травня 1971 року на підставі Розпорядження Виконавчого комітету районної Ради депутатів трудящих, [PERSON] , як двірник отримала службове житло, на яке було видано посвідчення № [NUMBER] , а саме на ізольовану квартиру площею 41,00 кв.м. розташовану в [ADDRESS] . Сумісно з [PERSON] поселилися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.18 - 18 звор.) Згідно витягу з рішення № 243 виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів від 17 липня 1988 року, виключено з рахунку службової житлової площі трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] площею 40,5 м2 по [ADDRESS] . (а.с.14) 20 жовтня 1994 року виконавчим комітетом районної Ради депутатів трудящих Харківської районної адміністрації було видано ордер на житлове приміщення № 9330 громадянці - [PERSON] на право заняття жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS] із сім`єю з чотирьох людей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16-16 звор.) 07 вересня 2000 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, про що було видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 21) Рішенням Харківського місцевого суду м. Києва від 25 липня 2001 визнано [PERSON] втратившою право користування квартирою [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] (а.с. 15). 27 грудня 2000 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (а.с. 13). Згідно витягу з розпорядження № 252 від 26 грудня 2001 року було змінено договір найму квартири [ADDRESS] у зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] та укладено з [PERSON] (а.с. 20) Згідно довідки №22 від 12 січня 2008 року про склад сім`ї у вище вказаній квартирі були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер [PERSON] (а.с. 22) Згідно із актами від 03 березня 2020 року, 06 травня 2020 року та 06 липня 2020 року підтверджується, що в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , зареєстрований по [ADDRESS] , за даною адресою не проживає, особистих речей в квартирі немає. Згідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В ході розгляду даної справи відповідачами не надано доказів того, що існували поважні причини їх відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців з 2001 року. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач або третя особа перешкоджали відповідачам у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1-7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала свідчення, що вона є сусідкою з 1998 року. Повідомила, що відповідач ніколи не проживав в даній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала свідчення, що вона є сусідкою приблизно 30 років. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав свідчення, що є сусідом позивача приблизно 15 років. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено, покази свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За нормою ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , 3-я особа Дніпровська района в м. Києві державна адмінінстрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення із відповідачів на користь позивача витраті по сплаті судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок. Враховуючи наведене та

Outcome: approved