Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 25.02.2017 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Спільне життя з відповідачем не склалось через наявність діаметрально протилежних поглядів на шлюб та сімю. Подальше життя з відповідачем і збереження шлюбу вважає неможливим, тому просить шлюб розірвати. Неповнолітню дочку просив залишити на виховання матері. В підготовче засідання сторони не зявилися. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в наданій суду заяві зазначила, що позов визнає, що відповідно до статті 200 ЦПК України, надає суду підстави для ухвалення рішення. У звязку з наведеним, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 25.02.2017 року, який був зареєстрований Коростенським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №60. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати з відповідачем подружніх стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Визначаючи місце проживання неповнолітньої дитини сторін суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та розясненнями п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання\~дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у разі визнання відповідачем позову. На підставі вищевказаних норм Закону понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 50 відсотків підлягають поверненню на користь позивача з державного бюджету. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved