Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа - [PERSON] про скасування рішення сессії, в якій просить суд скасувати рішення сесії Адамівської сільської ради № 123-VII від 20 вересня 2016 року в частині надання дозволу [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,3300 га у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, яка розташована в межах населеного пункту с. Адамівка вул.. Шевченко, 18, Білгород-Дністровський район, Одеська область. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, відповідно до заяви позовні вимоги підтримав, просив задовольнити та розглядати справу за його відсутністю. Представник відповідача - Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської областіу судове засідання не зявились, відповідно до заяви просили винести рішення відповідно до чинного законодавства та розглядати справу за їх відсутністю. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась. Відповідно до заяви з позовною заявою погодилась та просила справу розглядати за її відсутністю. Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 20 вересня сесія Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області за № 123-VII вирішила надати дозвіл [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,3300 га у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, яка розташована в межах населеного пункту с. Адамівка вул.. Шевченко, 18 Однак відповідно до договору купівлі продажу земельної ділянки від 12.11.1999 року власником земельної ділянки, розміром 0,58 га, що розташована в с. Адамівка по вул.. Шевченка, 18 є [PERSON], яка не давала згоди на вищевказане рішення сесії, оскільки земельна ділянка належить їй на праві власності та не має ніякого відношення до земель сільськогосподарського призначення, як вказано в рішенні сесії, а отже вищевказане рішення сесії Адамівської сільської ради є передчасним та підлягає скасуванню. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Згідно ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, а також про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Таким чином, статтею 215 Цивільного кодексу України чітко визначено підстави визнання правочину недійсним. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий , неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 57 ЦПК України, доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні . На підставі вищевикладеного, суд вважає що позивачем надані суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що вищевказаний договір був укладений з порушенням норм діючого законодавства, а саме Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що, у відповідності до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, а, оскільки додаткова угода була укладена до вищевказаного договору, вона також є недійсною. На підставі викладеного і

Outcome: approved