Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що Державному підприємству «Дніпропетровське лісове господарство» належить та перебуває на балансі квартира [ADDRESS] на яку на підставі рішення даного підприємства про надання службового приміщення громадянці [PERSON] був наданий ордер на вселення у зв'язку з перебуванням останньої у трудових відносинах з підприємством та потребує нею житла. В даній квартирі [PERSON], яка померла [INFO] року, був зареєстрований її син [PERSON], [INFO], який у спірній квартирі не проживає з 2007 року, переїхавши проживати за іншою адресою, при цьому вивіз належні йому особисті речі. Вважали з посиланням на ст.71 ЖК України, що оскільки відповідач без поважної причини не проживає у вказаному житловому будинку, не сплачує комунальних послуг, не проводить ремонту житлового приміщення, але зареєстрований в ньому, то його необхідно визнана таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки ДП «Дніпропетровське лісове господарство» має намір розпорядитися належним йому майном для надання його працівникам, які потребують надання житлових приміщень, а реєстрація відповідача в належному йому будинку перешкоджає вчинити такі дії, тобто розпоряджатися та користуватися вказаним нерухомим майном, тому він змушений звернутися до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в належному йому житловому будинку, оскільки рішення суду є підставою для зняття його з реєстраційного обліку, з якого відповідач добровільно знятися не бажає. Представник позивача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи під розписку (а.с.19,20,41), у судове засідання не з'явився. Згідно поданої до суду письмової заяви прохав розглядати справу за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі та прохав його задовольнити, а у разі неявки відповідача не заперечував проти розгляду справи у його відсутність (а.с.51). Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце слухання справи відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України шляхом направлення судової повістки рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем реєстрації відповідача (а.с.42,56-57), яка повернулась без вручення з відміткою «адресат не проживає» (а.с.45-46), в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, як не повідомив і про зміну місця свого проживання, а також не надав заперечень проти позову та доказів, які їх обґрунтовують. Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.44,48), в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с.38,49). Третя особа - виконавчий комітеті Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.43,47), в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с.52). В зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі та належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст.224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та за згодою позивача у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.18 Житлового кодексу України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім'ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Положеннями ст.72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом, про що значено і в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» з послідуючими змінами та доповненнями. В судовому засіданні встановлено, що на балансі Державного підприємства «Дніпропетровське лісове господарство» як державного підприємства (а.с.4-14) перебуває належна йому квартира [ADDRESS] (а.с.18,58-59), на яку на підставі рішення даного підприємства про надання службового приміщення громадянці [PERSON] був наданий ордер на вселення у зв'язку з перебуванням останньої у трудових відносинах з підприємством та потребує нею житла. Як вбачається з довідок Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 08 липня та 10 липня 2015 року [PERSON] померла [INFO] року, але за життя нею в зазначеній квартирі був зареєстрований її син [PERSON], [INFO], який з 2007 року у спірній квартирі не проживає (а.с.16), що також підтверджується і актом від 06.07.2015 року (а.с.17). Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС,УДМС України в Дніпропетровській області [PERSON], 1977 року станом на 25.08.2015 року зареєстрованим або знятим з реєстрації не значиться (а.с.24), що підтверджується і листом Солонянського районного сектору ГУДМС України у Дніпропетровській області від 10.09.2015 року (а.с.32) В той же час, з довідки Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року та витягу з по господарської книги цієї ж ради за 2006-2010 роки вбачається, що до складу господарства, яке розташоване [ADDRESS] та головою якого була [PERSON], входить її син [PERSON], [INFO], але за вказаною адресою не проживає(а.с.53,54). З листа Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року (а.с.55) вбачається, що згідно запису №48 домової книги Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, розпочатої 24 липня 1993 року та закінченої 19 липня 2000 року, [PERSON], [INFO] року зареєстрований на території Микільської сільської ради без зазначення вулиці, номеру будинку та квартири, так як по законодавству, яке діяло на зазначений період було достатньо лише зазначити населений пункт, але згідно записів по господарських книг: закладка 2005-2010 років і до теперішнього часу [PERSON] значиться таким, що мешкав у домогосподарстві, головою якого була його мати - [PERSON], яка померла [INFO] року, актовий запис №22 від 22.04.2008 року. З 2005 року [PERSON] в помешканні за адресою [ADDRESS] Дніпропетровської області не проживає. Згідно запису №48 на аркуш 20 домової книги Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, розпочатої 24 липня 1993 року та закінченої 19 липня 2000 року (а.с.56-57), вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований 30.12.1993 року в с.Микільське на Дніпрі, при цьому мається відомості про зміну ним паспорта 06.04.2001 року, але відомості про зняття його з реєстраційного обліку відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні встановлено, що в квартирі [ADDRESS] був зареєстрований та проживав як член сім'ї [PERSON], яка померла [INFO] року, її син - [PERSON], [INFO], але з 2007 року в зазначеному житловому приміщенні не проживає без поважних причин понад встановлений ст.71 ЖК України шестимісячний строк. В силу ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Досліджених в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідач [PERSON] відсутній в житловому приміщенні квартири [ADDRESS] понад шість місяців без поважних причин, так як з 2007 року не з'являється в ньому, не користується ним, та не несе ніяких витрат по утриманню даного будинку, не робить спроб повернутися проживати у ньому, не укладав з позивачем договору найму житлового приміщення, внаслідок чого позивач як власник має право вимагати усунення порушення своїх прав, в тому числі в судовому порядку шляхом визнання фізичної особи такою, що втратила право користування спірним житловим приміщення. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач як власник будинку має право розпоряджатися, користуватися та володіти ним на власний розсуд. В той же час, вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку є передчасними, оскільки позивач не звертався з такою вимогою до уповноваженого органу, до компетенції якого входить питання в установленому законом порядку проведення реєстрації місця проживання фізичних осіб та її припинення, в тому числі згідно ст.7 Закону України «Про свободу переміщення і вільного вибору місця проживання в Україні» на підставі судового рішення, у зв'язку з чим в задоволені цієї частини позову необхідно відмовити. Крім цього, відповідно до положень ст.88 ЦПК України суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору при зверненні з даним позовом до суду пропорційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial