Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, посилаючись на те, що йому належить на праві власності будинок за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копією свідоцтва, що додається. В даному будинку позивач проживає та зареєстрований. В даному будинку з квітня 2020 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією її паспорта. Позивач посилається, що дав дозвіл на її реєстрацію в квітні минулого року, домовившись, що через два місяці, влаштувавшись на роботу, відповідачка знімиться з реєстрації. Проте в листопаді 2020 року [PERSON] виїхала до м. Одеси та більше в селі не заявлялася. На численні дзвінки не відповідає. Факт того, що відповідачка з листопада 2020 року за місцем реєстрації не проживає, підтверджується довідкою старости села Білка та показами свідків. Місце знаходження відповідачки невідомо. Позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач у судове засідання не з`явився, проте надав заяву про слухання справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягав, не заперечував у разі неявки відповідача у судове засідання проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, до суду кореспонденція повертається з відміткою про інші причини невручення( відсутній адресат). Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судове поштове відправлення (копія позову з додатками, ухвала про відкриття спрощеного провадження) направлялося за адресою за місцем реєстрації відповідача (згідно адресної довідки), а згідно позначки працівника вручити поштове відправлення не представляється можливим, тому у суду є підстави розцінювати, що відповідач отримав ухвалу про відкриття спрощеного провадження та повідомлена про порядок розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, про що постановлено ухвалу суду. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, враховуючи безумовне визнання відповідачами позову, яке в свою чергу не суперечить вимогам закону й не порушує права свободи чи інтереси інших осіб суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому частинами 1-3 ст.89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом на підставі поданих позивачем доказів встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копією свідоцтва, що додається. В даному будинку позивач проживає та зареєстрований. В даному будинку з квітня 2020 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією її паспорта. Позивач посилається, що дав дозвіл на її реєстрацію в квітні минулого року, домовившись, що через два місяці, влаштувавшись на роботу, відповідачка знімиться з реєстрації. Проте в листопаді 2020 року [PERSON] виїхала до м. Одеси та більше в селі не заявлялася. На численні дзвінки не відповідає. Факт того, що відповідачка з листопада 2020 року за місцем реєстрації не проживає, підтверджується довідкою старости села Білка та показами свідків. Місце знаходження відповідачки невідомо. Суд застосовуючи норми матеріального права виходить з такого. Згідно ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються ст. 71 ЖК України, відповідно до якої при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до положень закріплених в ст. 72 ЖК України, визнання особи втратившим право на проживання проводиться тільки в судовому порядку. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону N 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон N 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні є встановленим та доведеним той факт, що відповідачка понад 6 місяців, без поважних причин не проживає в житловому будинку за адресою : [ADDRESS] , не являється власником чи співвласниками даного нерухомого майна, та в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, що перешкоджає позивачу, як власнику житла, здійснювати права користування та розпорядження своїм майном, тому суд приходить до висновку про можливість визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житлом. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Даних про те, що при вселенні відповідачки у вказаний вище житловий будинок, між сторонами укладались певні угоди про порядок користування відповідачкою житловою площею (приміщеннями) у цьому будинку; чи на протязі останнього року перед зверненням позивача з розглядуваним позовом до суду прибували для проживання у спірний будинок, у розпорядженні суду немає. Таким чином, у судовому засіданні знайшли своє ствердження доводи позивача у тій їх частині, що відповідачка більше півроку не проживає у належному йому вказаному вище житловому приміщенні без причин, які можна було б оцінити як поважні. Доказів того, що відповідач не проживає у вказаному вище житлі позивача внаслідок неправомірної поведінки останнього, у судовому засіданні не здобуто. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду в розмірі 908,00 грн

Outcome: approved