Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачем було надмірно отримано кошти, які вона добровільно не повернула. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, подала до суду заяву, згідно якої просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти такого порядку розгляду справи. З'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно до наказу Державного центру зайнятості №56-в від 27.02.2014 відповідачу було надано щорічну основну відпустку 30 календарних днів з 28.02.2014 по 30.03.2014 (з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу) та відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами тривалістю 14 календарних днів з 31.03.2014 по 13.04.2014. Також, було нараховано матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Відділом бухгалтерського обліку згідно з чинним законодавством відомістю від 27.02.2014 р. №35 було перераховано на картковий рахунок Відповідача загальну суму 23529,39 грн. У зв'язку зі службовою необхідністю наказом Державного центру зайнятості від 03.03.2014 №61-в Відповідача було відкликано з відпустки з 05.03.2014 по 13.04.2014, відповідно було проведено перерахунок відпускних - утримано нараховану суму 9678,75 грн. за 25 календарних днів. Станом на 01.04.2014 утворився борг перед Державним центром зайнятості в сумі 7725,09 грн. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, в тому числі, при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 ст. 36 і пунктах 1, 2 і 5 ст. 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію. 09.04.2014 працівники Відділу бухгалтерського обліку Державного центру зайнятості отримали наказ від 31.03.2014 №121-к «Про звільнення [PERSON]» з виплатою компенсації за 15 календарних днів в нарахованій сумі 5654,10 грн. Даної суми невистачило для погашення боргу. Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що виплачені надміру кошти у розмірі 3212,27 грн., підлягають стягнення з відповідача на користь позивача. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України всі судові витрати: судовий збір в розмірі 243,60 грн. - підлягають стягненню з відповідача в дохід Держави України, оскільки позивач був звільнений від їх сплати. На підставі викладеного,

Outcome: approved