Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 04 березня 2007 року площею 4,3814 га, кадастровий номер 3523682700:02:000:0119, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 22459308 та додаткової угоди від 01.11.2016 року з тих підстав, що він зазначений договір та додаткову угоду не підписував. Також просить суд зобов`язати відповідача передати позивачеві належну йому земельну ділянку. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, до суду подали заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника із проханням задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про відкладення розгляду справи , оскільки представник відповідача, з яким укладено угоду на представлення інтересів господарства продовжує лікуватись і не має змоги прибути в судові засідання. На призначене судове засідання на 17.01.2020 року від представника відповідача також була подана заява про відкладення розгляду справи внаслідок погіршення стану здоров`я представника відповідача, з яким господарство уклало угоду на представлення інтересів. У відповідності до вимог п.1 ч. 3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Судом було забезпечено право участі відповідача в судовому засіданні для відстоювання своєї позиції, однак представник відповідача на судовий розгляд не з`явився, до суду були подані лише текстові заяви про відкладення розгляду справи за відсутності належних та допустимих доказів з приводу поважності причин неявки його в судове засідання, що унеможливлює суд сприймати зазначену причину поважною. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] має у приватній власності земельну ділянку площею 4,38 га, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, що підтверджено відповідним Державним актом на право приватної власності на землю. 04 березня 2007 року від його імені був укладений договір оренди земельної ділянки із ПОП ім. Гагаріна зі строком дії на 10 років, зареєстрований у Новоархангельському відділі КРФЦДЗК 14.02.2008 року за № 040837600051. Також було укладено додаткову угоду до зазначеного договору оренди земельної ділянки 01 листопада 2016 року, яким було продовжено строк дії договору до 30 грудня 2026 року. Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки- це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі-це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 16 Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Відповідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 717/2250/15-ц, що відповідає положенню ч.4 ст.263 ЦПК України. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За клопотанням позивача ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2019 року у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза. Згідно з висновком експерта № 3044/3045/19-27 від 04.10.2019 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди земельної ділянки від 04.03.2007 року, укладеному між [PERSON] та ПОП ім. Гагаріна, зареєстрованому у Новоархангельському відділенні КРФЦДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14 лютого 2008 року за № 040837600051, який міститься на 5-й сторінці в графі «Орендодавець», виконаний не самим [PERSON] , а іншою особою з деяким наслідуванням якогось справжнього підпису [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] в додатковій угоді від 01 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки № 040837600051 від 14 лютого 2008 року, що зареєстрований у Новоархангельському відділі КРФ УДЗК, який міститься в графі «Орендодавець», виконаний не самим [PERSON] , а іншою особою з ретельним наслідуванням якогось справжнього підпису [PERSON] шляхом попереднього тренування. Даний висновок експерта суд визнає допустимим та належним доказом, який одержаний в порядку, встановленого законом, що відповідає вимогам ст.ст. 77,78 ЦПК України. Отже, враховуючи те, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки та додаткову угоду до нього позивач не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав, суд приходить до висновку, що відсутність волевиявлення власника є підставою для визнання договору недійсним (ст. ст. 203, 21 ЦК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд проводить розподіл судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved