Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг. При подальшому розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на наступні обставини. Позовні вимоги позивач обґрунтовує доданим до позовної заяви Договором оренди житлового приміщення від 01 серпня 2015 року, відповідно до якого вона повинна надати відповідачу в оренду трикімнатну квартиру [ADDRESS] в рахунок оплати наданих юридичних послуг згідно договору про надання юридичних послуг та консультацій від 01 серпня 2015 року. Позивач вказав, що зазначений договір надання юридичних послуг і консультацій від 01 серпня 2015 року є недійсним, оскільки відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. .203 Цивільного кодексу України. Тобто зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Частиною 3 ст.215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У загальному значенні істотними умовами договору є умови, без визначення яких виконання по ньому стає неможливим, а договір по суті втрачає сенс і правовий зміст. У цивільному та господарському законодавстві до істотних умов договору належать умови про предмет договору, умови, які названі в законі або інших правових актах як істотні або необхідні для договорів цього вигляду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Тобто договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Та навпаки недосягнення сторонами у належній формі згоди хоча б по одній з істотних умов договору може стати наслідком визнання такого договору неукладеним. Надання юридичних послуг та консультацій діючим законодавством України віднесено до підприємницької діяльності. Відповідно до ст.50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Отже, для укладання договору про надання юридичних послуг особа повинна мати статус підприємця. Відповідно до пункту 1 статті 203 Цивільного кодексу України «Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.» Здійснення підприємницької діяльності без реєстрації фізичної особи як підприємця суперечить Цивільному кодексу України, отже угода про надання юридичних послуг і консультацій без державної реєстрації виконавця таких послуг є недійсною. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і в подальшому надав заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в подальшому надав судові заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухав сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню. Відповідно до договору про надання юридичних послуг та консультацій від 01 серпня 2015 року та додатку № 1 до нього, укладеного між сторонами за надані юридичні послуги в якості винагороди позивач зобов»язувалась надати відповідачу в оренду трикімнатну квартиру [ADDRESS] в рахунок оплати наданих юридичних послуг та консультацій. Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов»язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов»язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 509 ЦК України забовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора )певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України .одностороння відмова від виконання забов»язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 632 ЦК України, якщо ціна не встановлена в договорі і не може бути визначена з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладання договору. Згідно до п. 6 оскаржуваного договору про надання послуг оплата за цим договором здійснюється готівкою, у безготівковій формі або в натурі відповідно до умов договору або додатка до нього. Згідно додатка № 1 до договору послуги надані за винагороду в якості оренди житлової квартири за адресою: пр. Азовський (вул. Леніна ) б. 19, кв. 7 м. Бердянськ, Запорізької області. Згідно до 12 договору про надання послуг, сторони згодні з тим, що цим договором врегульовані всі істотні умови . Тому ствердження представника позивача про те, що оскаржуваним договором не передбачена ціна договору, не відповідає дійсності. Суду позивачем не надано належних доказів в обґрунтування підстав недійсності договору, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України. Крім того, не досягнення між сторонами договору згоди з усіх істотних умов, в даному випадку, на думку позивача, має місце не досягнення між сторонами згоди відносно ціни договору, що як і вказав позивач, є підставою для визнання договору неукладеним, а не є підставою для визнання його недійсним. Вимога при визнання спірного договору неукладеним позивачем не заявлялася. Другою підставою для визнання договору про надання юридичних послуг та консультацій недійсним є , на думку, позивача, те, що для укладання договору про надання юридичних послуг особа повинна мати статус підприємця, також не заслуговує на увагу. Спірний договір відноситься до виду договорів про надання послуг, які регулюються ст.. ст. 901-907 ЦК України. Діючим цивільним законодавством не передбачена вимога для сторони договору, яка надає послугу, бути зареєстрованою в якості підприємця. Посилання представника позивача в даному випадку на ст.1 Закону України « Про підприємницьку діяльність» та Господарський кодексу України не відповідає діючому законодавству. Встановлено, що договірні правовідносини, які склалися між сторонами регулюються цивільним законодавством України. Посилання представника позивача на ст.. 50 ЦК України, а саме, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку , встановленому законом не є вірним, оскільки відповідно до ст.. 1 Закону України « Про підприємництво», підприємництво це безпосередня самостійна, систематична, на власний різик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отриманню прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб»єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством». Судом не встановлено, що хтось із сторін договору, укладаючи його здійснював діяльність по отриманню прибутку, на правовідносини, які склалися між сторонами не розповсюджуються положення Закону України « Про підприємництво». На підставі\~ ст.ст.\~203, 215, 901-907 ЦК України\~ і

Outcome: dismissed