Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 29.06.2002 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей не мають. В останній рік між ним постійно виникали сварки, оскільки кожен має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, що призвело до втрати любові та поваги. На даний час спільне господарство вони не ведуть, шлюбні відносини не підтримують. Примирення вважає неможливим, тому просить шлюб розірвати, понесені судові витрати стягнути з відповідача. Сторони повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутність. Позивач надав заяву, в якій зазначив, що позов підтримує, а відповідач надала заяву про те, що позов визнає, у зв`язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 29.06.2002 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міського управління юстиції в Житомирській області, актовий запис № 211. Від подружнього життя сторони неповнолітніх дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства не ведуть і примирення не бажають. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем позивач вважає неможливим. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у разі визнання відповідачем позову. На підставі вищевказаних норм Закону понесені судові витрати по сплаті судового збору на підставі квитанцій № 41083635 ПАТ АБ «Укргазбанк» від 10.05.2019 року в сумі 768,40 гривень, в розмірі 50 відсотків підлягають поверненню на користь позивача з державного бюджету. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved