Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.02.1986 року помер його батько [PERSON], який на день смерті постійно проживав в [INFO]. За життя він склав заповіт, в якому все своє майно заповів [PERSON], яка фактично прийняла спадщину, але не оформила належних документів та померла 25.09.2007 року. На день смерті вона мешкала в місті Києві. Після їх смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в с.Ярославка Бобровицького району Чернігівської області по вул. Матросовій, 5, спадкоємцем якого є він. В останні дні встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини захворів і знаходився на лікуванні. З цієї причини і був пропущений визначений законом шестимісячний строк, тому звернувся до суду та просить визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини. Позивач до суду не з'явився, в поданій заяві просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 27 ). Відповідач в судове засідання не зявився, в наданій через канцелярію суду заяві просить справу розглянути за відсутності його представника, позовні вимоги визнає. (а.с. 26 ). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку, виходячи з слідуючого. Відповідно до ст. 174 ЦПК України до ухвалення судового рішення у звязку з визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи те, що відповідач не був присутнім в судовому засіданні, що позбавило суд розяснити йому наслідки визнання позову, крім того його визнання суперечить нормам чинного законодавства, тому суд відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжив судовий розгляд. Судом встановлено, що 12.02.1986 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-ЕЛ № 283183 (а.с.6). На день смерті він постійно проживав та був зареєстрований в [INFO]. Згідно заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Ярославської сільської ради, [PERSON], 27 вересня 1985 року, зареєстрованого в реєстрі під №38, все своє майно заповів своїй дочці, [PERSON] (а.с.9). [PERSON] померла 25.09.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-БК № 084501 (а.с.5). З довідок приватних нотаріусів Бобровицького районного нотаріального округу та Бобровицької державної нотаріальної контори вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась ( а.с.19,22, 25, 28 ). Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася до 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Статтею 549 ЦК УРСР, визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину , якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Крім того, суди не повинні задовольняти позови про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавців, які померли до 01 січня 2004 року, і спадщина прийнята кимось із спадкоємців, у тому числі шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном (ст. 549 ЦК УРСР) або перейшла до держави на підставі ст. 555 ЦК УРСР. Звертаючись до суду із позовом про визначення додаткового стоку для прийняття спадщини після померлої [PERSON], позивач зазначає, що остання фактично прийняла спадщину після померлого [PERSON], але юридично не оформила, однак, всупереч вимогам ст..ст. 58-60 ЦПК України, не надав суду доказів того, що остання вчинила дії, які б свідчили про фактичне володіння спадковим майном. Отже, враховуючи вищевказані правові норми та відсутність доказів про фактичне прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] в 1986 році, суд приходить до висновку, що спадщина після смерті останнього перейшла до держави, а тому відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Враховуючи те, що позивачем не надано жодних доказів, на підтвердження прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON]М його донькою, [PERSON] суд приходить до висновку, що спадкове майно перейшло до держави на підставі ст. 555 ЦК УРСР, відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі вищезазначеного та

Outcome: dismissed