Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди. Позов мотивований тим, що 28.12.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №ДКВ-1389. Відповідно до умов вказаного договору КС «Істок» видала [PERSON], кредит в розмірі 20000,00 грн. на строк до 29.06.2009 року зі сплатою відсотків в розмірі 20,5 % річних. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не виконував належним чином умови кредитного договору, після чого 23.02.2009 року до Замостянського районного суду м. Вінниці КС «Істок» подано позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором. 30.03.2009 року, ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці затверджено мирову угоду від 20.03.2009 року укладену між КС «Істок» та [PERSON], згідно з якою відповідач визнав, що його заборгованість перед позивачем станом на 20.03.2009 року становить 21726,82 грн. та зобов'язався проводити подальше погашення боргу, починаючи з квітня 2009 року, до повної сплати заборгованості згідно умов кредитного договору. На даний час мирову угоду не виконано, [PERSON] відмовляється сплачувати борг у повному обсязі. У зв'язку з вище викладеним позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.У позовних вимогах просить суд спонукати [PERSON] до виконання умов мирової угоди від 20.03.2009 року укладеної між КС «Істок» та [PERSON], та стягнути з відповідача заборгованість в сумі 21284,92 грн., та понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Додатково суду пояснив, що заперечує проти застосування строку позовної давності, вказав що після укладення мирової угоди відповідач дійсно не виконував обов'язки, взяті на себе. Тому позивач отримав виконавчий лист, подав його до виконавчої служби для примусового стягнення коштів, внаслідок чого постановою державного виконавця від 17.10.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, чим перебіг строку був зупинений. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.08.2015 року виконавчий лист, виданий на підставі мирової угоди, було визнано таким, що не підлягає виконанню, а з позовом до суду позивач звернувся 16.05.2018 року в межах строку передбаченого ст. 257 ЦК України. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Додатково суду пояснив, що спір було врегульовано укладенням мирової угоди. Тому, на його думку, повторне звернення до суду з тим же позовом суперечить вимогам законодавства. Крім того, подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки відповідно до п. 1.1. кредитного договору [PERSON] було надано кредит у сумі 20000,00 грн. на строк користування до 29 червня 2009 року. Мировою угодою була визначена кінцева дата погашення боргу - до 25.12.2009 року. Тому, на думку представника відповідача, позивач пропустив строк подачі до суду позову, що є підставою для відмови у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 28.12.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №ДКВ-1389, відповідно до умов якого КС «Істок» надала [PERSON] кредит в розмірі 20000,00 грн. на строк до 29.06.2009 року зі сплатою відсотків в розмірі 20,5 % річних (а.с. 17-19). Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором (а.с. 29). Відповідач не виконував належним чином умови кредитного договору (а.с. 30-31), після чого 23.02.2009 року до Замостянського районного суду м. Вінниці КС «Істок» подано позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором. 30.03.2009 року ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці було затверджено мирову угоду від 20.03.2009 року, укладену між сторонами. Згідно з умовами мирової угоди відповідач визнав, що його заборгованість перед позивачем станом на 20.03.2009 року становить 21726,82 грн. та зобов'язався проводити подальше погашення боргу, починаючи з квітня 2009 року, до повної сплати заборгованості згідно з умовами кредитного договору та кінцевою датою погашення боргу 25.12.2009 року (а.с. 32-34). Сторонами визнана та не заперечується та обставина, що після укладення мирової угоди відповідач дійсно не виконував обов'язки, взяті на себе за умовами мирової угоди. Тому позивач отримав виконавчий лист, подав його до виконавчої служби для примусового стягнення коштів. Постановою державного виконавця від 17.10.2014 року було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 35-36). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.08.2015 року виконавчий лист, виданий на підставі мирової угоди, було визнано таким, що не підлягає виконанню та постановою державного виконавця від 10.09.2015 року було закінчено виконавче провадження (а.с. 37-38, 39). Відповідач, станом на день звернення із позовною заявою до суду, не повернув кошти та ухиляється від виконання свого зобов'язання. Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Пунктом 3 частини 1 ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач взяті на себе зобов'язання в повній мірі у строк, визначений сторонами при укладенні мирової угоди від 30.03.2017 року належним чином та в повній мірі не виконав, борг залишився не погашеним. Оскільки обов'язок відповідача сплатити на користь позивача грошові кошти встановлено судом, тому обов'язок виник на підставі цього судового рішення та належним способом захисту цивільного права або інтересу в такому випадку є спонукання до виконання умов мирової угоди і примусове виконання взятого на себе обов'язку в натурі. Також, зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року при розгляді справи №-274цс15, згідно з якою, у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову. Відповідно до п. 3 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.12.2011 року мирова угода, затверджена судом, може вважатися зобов'язанням у цивільно-правовому розумінні, оскільки її укладення, затвердження і виконання регламентовано положеннями процесуального законодавства та Закону України «Про виконавче провадження». З наведеного можна зробити висновок, що мирова угода є цивільно-правовим зобов'язанням. Проте Законом України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на той час не передбачено виконання мирової угоди сторін ( ст. 17 Закону ) і існують чітко визначені вимоги до виконавчих документів ( ст. 18 Закону). Тому суд вбачає порушення права позивача, яке потребує захисту. Аналізуючи зазначене вище, суд дійшов висновку, що вказана мирова угода є договором, укладеним сторонами в належній формі. В зв'язку з цим, на підставі даного договору між сторонами виникають цивільно-правові зобов'язання. Клопотання представника відповідача про відмову в задоволенні позову з підстав застосування строку позовної давності слід залишити без задоволення, оскільки вказані відповідачем обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи з таких підстав. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.08.2015 року виконавчий лист №2-1754-2009, виданий Замостянським районним судом м.Вінниці 04.06.2009 року, визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 37-38). Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача на те, що відлік строку позовної давності ропочався ще з 25.12.2009 року, оскільки у даному випадку не можна пов'язувати початок строку позовної давності з моментом настання кінцевого строку погашення заборгованості, визначеного умовами вказаної мирової угоди, оскільки за своїм характером вимоги за цим позовом стосуються спонукання до виконання мирової угоди, на підставі якої вже було видано виконавчий лист, визнаний таким, що не підлягає виконанню. Тому до цього часу позивач не мав правових підстав для звернення до суду з такими вимогами, оскільки мав підстави вважати, що боржником буде здійснено виконання його кредитного зобов'язання на підставі виконавчого документу. Таким чином, у цьому випадку початок строку позовної давності пов'язаний з моментом набрання законної сили ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.08.2015 року про визнання виконавчого листа, виданого на підставі вказаної мирової угоди, таким, що не підлягає виконанню. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 16.05.2018 року, що вказує на те, що позивачем не був пропущений строк позовної давності для звернення до суду з ваказними вимогами. Виходячи з вище викладеного, суд не вбачає правових підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами у справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовною заявою, до суду сторонами по справі подані не були. Суд вважає, що кожна із сторін у вказаній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони у справі не були позбавлені можливості повідомити суд й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів у справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із п.п. 2, .4, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Тому, на підставі викладеного, суд вважає, що позов слід задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплачених судових витрат підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved