Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд визнати договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] загальною площею 70,7 кв. м., житловою - 31,9 кв. м., та будинку [ADDRESS] загальною площею 61,5 кв. м., житловою - 26,5 кв. м., укладений 23 травня 2013 року між ним та відповідачем, дійсним, а також визнати за ним право власності на нерухоме майно - вказані будинки. Позов обґрунтовував тим, що 23 травня 2013 року між ним та відповідачем було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] та будинку [ADDRESS], за яким сторони здійснили прийом-передачу будинків, провели взаєморозрахунки в повному обсязі, та одночасно були передані ключі разом з документацією, в т. ч. правовстановлюючі документи на будинки, технічні паспорти на них. Під час передачі будинків, ключів, документів вони домовились, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу буде укладений 23.06.2013 року. Істотною умовою сторони передбачили те, що відповідач взяв на себе обов'язок з'явитись в строк не пізніше 23.06.2013 р. для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинків, однак в порушення взятих на себе зобов'язань відповідач не з'явився в установлений строк для нотаріального посвідчення договору, внаслідок чого позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на будинки. Вказав, що він неодноразово телефонував до відповідача, який за відомим номером йому не відповідав, перебував поза зоною досяжності та не телефонував у відповідь на пропущені дзвінки, а його лист-претензію від 16 квітня 2016 року залишив без реагування, у зв'язку з чим він і звернувся до суду за захистом своїх прав. Посилався на положення ст. 220 ЦК України щодо визнання договору в судовому порядку дійсним у випадку ухилення однієї зі сторін від його нотаріального посвідчення. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву ро розгляд справи за його відсутності (а.с. 41), в якій підтримав позов з підстав та в обсязі, зазначених в позовній заяві, проти постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи в своїй відсутності та заперечень проти позову не подав. Зважаючи на вищевказані обставини, а також на те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд, згідно з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦПК України, прийшов до висновку про необхідність провести розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Встановлено, що 23 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач продав житлові будинки, що знаходяться за адресами: 1) [ADDRESS]; 2) [ADDRESS]. Відповідач передав позивачу ключі від будинків та отримав гроші в сумі 3500 доларів США у повному обсязі, що підтверджується розпискою (копія а.с. 5). В цьому документі відповідач зобов'язався з'явитися для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку не пізніше 23.06.2013 року. Проте відповідач у вказаний строк не з'явився для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинків, уникає особистої зустрічі з позивачем, не відреагував на лист-претензію останнього від 16.04.2016 року (копія а.с. 12). Відтак, позивач без участі відповідача не може нотаріально посвідчити укладений між ними договір купівлі-продажу, та зареєструвати за собою право власності на придбані житлові будинки. Згідно довідки від 28.04.2016 року №55 ринкова вартість будинку за адресою: [ADDRESS], складає 11171 грн. (а.с. 13). Згідно довідки від 28.04.2016 року №56 ринкова вартість будинку за адресою: [ADDRESS], складає 32964 грн. (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Оскільки предметом спору є дійсність правочину та право власності на нерухоме майно, що складається з двох об'єктів нерухомості, а вартість одного з них, розташованого на території Новоград-Волинського району перевищує вартість будинку, що розташований на території Ємільчинського району Житомирської області, дана справа підсудна Новоград-Волинському міськрайонному суду. Право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем - [PERSON], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (копія а.с. 6) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В той же час, право власності на будинок [ADDRESS], взагалі не зареєстровано, що підтверджується інформаційною довідкою КП «Новоград-Волинське МБТІ» (а.с. 11 ) та довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Інших належних доказів на підтвердження права власності продавця на зазначений будинок суду не надано. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). За таких обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] мав право на відчуження майна за укладеним з позивачем договором купівлі-продажу лише щодо належного йому на праві власності будинку [ADDRESS]. При цьому продавець не мав правомочності на відчуження будинку [ADDRESS], оскільки право власності не підтверджується відповідними правовстановлюючими документами та не зареєстровано у встановленому законом порядку. Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особа, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно ч. 3 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 статті 206 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Наявність розписки від 23.05.2013 року свідчить про волю сторін на укладення договору купівлі-продажу будинку, а також, щоб даний договір був належно оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Суд дійшов висновку, що зміст розписки від 23.05.2013 року та факт проживання позивача у будинку [ADDRESS] свідчать про досягнення згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу. Стаття. 629 ЦК України вказує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відтак, розписка від 23.05.2013 року є чинним правочином, зміст якого регулюється положеннями ст. 202, 207, 208, 638, 655 ЦК України, такий договір не підлягає обов'язковій державній реєстрації, а тому умови, що в ньому викладені, є обов'язковими для виконання сторонами за таким правочином. Істотною умовою договору купівлі-продажу будинку сторони визначили обов'язок відповідача з'явитися в строк не пізніше 23.06.2013 року для його нотаріального посвідчення. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Це означає, що сторони згідно умов укладеного договору купівлі-продажу домовились щодо усіх істотних умов, вчинили дії щодо виконання умов договору (прийом-передача будинку, розрахункових грошей в повному обсязі, та передачу ключів із документацією на будинок), визначили обов'язок продавця оформити договір нотаріально, а відтак 23 травня 2013 року даний договір є укладеним та виконаним. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу від 23.05.2013 року будинку [ADDRESS] дійсним та визнання за ним права власності на цей будинок, а тому задовольняє позов в цій частині. Відповідно до ст. 331 ЦК України, нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Оскільки суду не надано належних доказів реєстрації будинку [ADDRESS] як об'єкта власності, а також доказів на підтвердження прав відповідача розпоряджатись зазначеним будинком, суд відмовляє за безпідставністю в задоволенні вимог позивача щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу в частині відчуження та визнання за позивачем права власності на цей будинок.

Outcome: partial