Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.11.2014 року. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного договору відповідач отримала кредит у розмірі 1700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконувала умови договору, в результаті чого утворилась заборгованість на суму 19184,59 грн., яка складається з 4229,19 грн - тіло кредиту, 4659,48 грн. - відсотки за користування кредитом, 8906,18 грн. - пеня., а також 500,00 - штраф (фіксована частина), 889,74 грн. штраф (процентна складова), а тому позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в письмовому клопотанні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу без його участі. В наданих до суду відповіді на відзив, письмових поясненнях зазначив, що відповідач 21.11.2014 року приєдналась до запропонованих позивачем умов надання кредиту та погодилась на такі умови, протягом дії договору отримувала кредитні картки та користувалась коштами позивача. Однак умови договору порушила, тому виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Відповідач позовні вимоги заперечила, просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Шепеленко А.О. в наданих суду відзиві на позов, запереченні на відповідь на відзив та в у своїх поясненнях в судовому засіданні, позовні вимоги до [PERSON] не визнала в повному обсязі та зазначила, що вони безпідставні та не доведені, тому не підлягають задоволенню. Представник відповідача зазначив, що позивачем не надано доказів того, що підписуючи анкету-заяву відповідач мав на увазі саме ті умови і правила надання банківських послуг і тарифи, на які посилається позивач, а після підписання анкети-заяви відповідач отримала пам`ятку клієнта з основними умовами кредитування, тарифи, тому відсутні докази укладення кредитного договору з чітко визначеними умовами його надання та погашення. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом по справі. Крім того, позивач порушив свій обов`язок щодо повідомлення клієнта про зміну умов тарифів та неодноразово збільшив відсотки за користування кредитом. Зазначив, що позивачем проценти за користування кредитом збільшено без належного попередження клієнта, тому відсутні підстави для їх стягнення. Також звернув увагу, що одночасне стягнення пені та штрафу суперечить Конституції України. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.11.2014 року [PERSON] подано до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, чим виявила бажання приєднатися до Умов та Правил надання банківських послуг, проте бажаний кредитний ліміт не визначено, не обрано вид кредитної карти, процентна ставка не зазначена. Крім того, у вказаній анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с.9). Позивачем надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, підпис [PERSON] щодо ознайомлення з його змістом у зазначеному документі відсутні (а.с.10). На підтвердження своїх вимог позивач також надав до суду Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщенні на сайті позивача, однак вони підпису [PERSON] також не містять (а.с.11-25). Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається, матеріали справи не містять підтверджень, що саме долучені позивачем до позовної заяви умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки зазначені умови банківського обслуговування носять мінливий характер, і їх зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується з правовою позицією, висловленої у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Докази незмінюваності умов та правил споживчого кредитування з часу підписання [PERSON] анкети-заяви від 21.11.2014 року, позивачем суду не надано. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді кредитний ліміт та ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Надані банком розрахунок заборгованості [PERSON] не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Крім того, у матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого [PERSON] кредитного ліміту, оскільки в анкеті-заяві, підписаної [PERSON] , бажаний кредитний ліміт нею не зазначений, у виписці по банківських рахунках зазначено, що кредитний ліміт встановлений на нульовому рівні. Також позивачем не надано доказів зміни кредитного ліміту, оскільки в позовній заяві зазначено, що відповідач отримала кредит в розмірі 1700,00 грн, а тіло кредиту, яку просить стягнути становить 4229,19 грн. (а.с.95-102). Встановлені судом обставини не підтверджують укладання кредитного договору і надання відповідачу банківських карт, оскільки допустимих доказів їх отримання безпосередньо відповідачем суду не надано. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві даних про бажання [PERSON] одержати кредитну карту зі встановленим лімітом, узгодження його розміру, домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів та витяг з умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України та наслідки порушення однією зі сторін зобов`язання. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст.8 Конституції України. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Згідно ч.1 ст.3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не довів свого права на стягнення з відповідача кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, нарахованих в межах строку кредитування, тому у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю та безпідставністю. Правовідносини між сторонами регулюються ст.ст. 207, 526, 549, 551, 611, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонам суд вирішує згідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed