Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заблоцька Л.Б., [PERSON], про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на квартиру. Свої вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належала квартира [ADDRESS] у якій він проживає та зареєстрований. У період з 12.03.2016 по 23.03.2016 позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в клінічній лікарні № 3 у зв'язку із перенесеним інсультом. Після повернення з лікарні позивач почав приймав препарати «Небилет» та «Цикладол», призначені йому його племінницею [PERSON], яка працює терапевтом. Вказані препарати впливають на свідомість, знижують увагу та реакції, підвищують втому та спотворюють світосприйняття. 26.06.2016, за проханням [PERSON], до квартири позивача прийшов нотаріус для оформлення заповіту на відповідача. Проте пізніше позивач дізнався, що ним був підписаний не заповіт, а договір дарування квартири. Після оформлення договору позивача, проти його волі, доставили до м. Знаменка та тримали його там близько двох місяців, позбавляючи при цьому можливості у телефонному спілкуванні. Позивач вказує, що при укладенні договору дарування його було введено в оману відповідачем, оскільки наміру дарувати комусь квартиру він не мав, а мав лише намір скласти заповіт. Посилаючись на наведене, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], від 26.03.2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заблоцькою Л.Б. та визнати за ним право власності на вказану квартиру. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити його в повному обсязі. Відповідач та її представник [PERSON] проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Відповідач зазначила, що під час перебування позивача у лікарні вона разом з матір'ю доглядали за позивачем, після чого він виявив бажання подарувати їй квартиру. Так як близьких людей в м. Києві у нього не було він вирішив переїхати до м. Знаменка, де проживали його сестри. Стосунки між ними були нормальні, але згодом у нього погіршився стан, у зв'язку з чим він прийняв рішення переїхати до м. Києва. Жодних перешкод у проживанні в спірній квартирі йому ніхто не чинив. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заблоцька Л.Б. у судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду лист, в якому просила розглядати справу без її участі, проти задоволення позову заперечує. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 26.03.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, за умовами якого позивач передав безоплатно у власність відповідача квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). Договір дарування квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заблоцькою Л.Б., зареєстровано в реєстрі за № 388. За приписами ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст.230 ЦК України є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Ці обставини визначені в ч.1 ст.229 ЦК України. Обман може полягати в тому, що сторона неправдиво заперечує наявність обставин, що можуть бути перешкодою для вчинення правочину, або в тому, що вона замовчує їх існування. Суб'єктивною ознакою дій сторони, що ввела іншу сторону в оману, є умисел на введення в оману. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Правочини, які вчиняються під впливом обману належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочини, вчинені під впливом обману щодо обставин, що мають істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом обману. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що обман насправді мав місце, тобто надати докази, які б свідчили про істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Матеріалами справи підтверджено, що 26.03.2016 між сторонами було укладено договір дарування. У договорі дарування від 26.03.2016 сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення їх є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, укладаючи договір дарування квартири, позивач не міг не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Твердження позивача про те, що він мав намір укласти заповіт не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано. При цьому з пояснень допитаного у судовому засіданні свідка зі сторони позивача [PERSON] неможливо встановити факт введення позивача в оману при підписанні спірного договору, оскільки вона не була присутня при його укладенні. Посилання позивача на незадовільний стан здоров'я та приймання препаратів, які могли вплинули на його свідомість, суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мав повну цивільну дієздатність, його дієздатність обмежена не була. Крім цього, суд звертає увагу на ту обставину, що після набуття права власності відповідачем на квартиру у такій залишився проживати позивач. Відповідач не заперечує проти цього, наміру порушувати питання про виселення позивача не має. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання договору дарування квартири недійсним, а відтак і для визнання за позивачем права власності на квартиру. З викладеного,

Outcome: dismissed