Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в особі ТОВ «Автомоторсгруп» про визнання недійсним правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики, та застосування наслідків недійсності правочину. Просить визнати недійсним договір майнового лізингу № 505007 від 29 квітня 2015 року, який був укладений між ним та ТОВ «Автомоторсгруп», та стягнути з відповідача на його користь\~\~ 126\~000,00 грн.. Позовні вимоги обґрунтовує тим, 29 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 505007 майнового лізингу, відповідно до якого позивач мав намір для особистих потреб (ведення індивідуального садового господарства) придбати у відповідача в користування, а після повної його оплати у власність трактор MTЗ 82 Белорус (далі «ТЗ»). Договір укладався в приміщенні інформаційного пункту (відділу) відповідача за адресою м.Запоріжжя, пр.Металургів, 24. За результатами переговорів між позивачем і представником відповідача були узгоджені такі істотні умови угоди: предмет лізингу: трактор MTЗ 82 Белорус, 2013 рік випуску, новий (не був у використанні); вартість предмета лізингу: 180\~000,00 грн. (сто вісімдесят тисяч гривень); порядок розрахунків: перший платіж в сумі 36 000,00 грн. (20 % вартості ТЗ) сплачується одразу після підписання договору, решта платежів, з урахуванням відсотків та комісійної винагороди відповідача, рівними частинами протягом пяти років; порядок передачі ТЗ в користування протягом 7-10 днів після сплати першого платежу; порядок передачі ТЗ у власність позивача після повного розрахунку, за умови своєчасного внесення всіх обумовлених платежів. Домовившись про придбання ТЗ на вказаних умовах, підписавши договір та отримавши від представника відповідача реквізити для оплати першого платежу, позивач того ж дня, 29.04.2015 р., через найближче відділення банку сплатив відповідачеві обумовлені договором кошти в сумі 36 000 грн. Однак, після предявлення позивачем квитанції про оплату представники відповідача відмовилися передати позивачеві ТЗ, пояснивши, що позивачем не виконано всіх умов для отримання ТЗ, адже насправді сплатити треба 50 % від обумовленої вартості предмета лізингу, причому вже сплачені Позивачем кошти до цієї суми не входять, адже є платою за організацію та оформлення договору. Вважаючи себе жертвою шахраїв, але будучи впевненим, що на цьому обман завершується, позивач віднайшов необхідні кошти та 13.05.2015 р. додатково перерахував на рахунок відповідача 50 % вартості ТЗ, що дорівнює 90\~000,00 грн. Втім, після здійснення відповідного платежу та до цього часу ТЗ позивачеві не переданий, натомість, весь цей час відповідач через своїх запорізьких представників вигадує все нові й нові причини невиконання взятих на себе зобовязань (в тракторі виявлено дефекти, в звязку з чим його необхідно замінити, виробник підняв відпускні ціни, тож, придбати ТЗ на первісних умовах неможливо тощо). Після детального вивчення тексту укладеного договору позивач зясував, що умови даного правочину кардинально відрізняються від того, що насправді було узгоджено сторонами під час переговорів, більш того, жодним чином не відповідають намірам позивача, адже окрім наведеного вище обману стосовно розміру первісного внеску та додатково включеної до договору незрозумілої послуги вартістю 20 % від ціни ТЗ: - в тексті договору немає відомостей ані про рік випуску, ані про будь-які якісні характеристики ТЗ, тож, з договору не вбачається, чи йдеться про новий трактор, чи про вживаний або взагалі пошкоджений чи зіпсований (п.3.1., Додаток № 4 до Договору); - згідно з п.3.5. договору ТЗ може й не бути у відповідача, тому останній вправі замінити предмет лізингу на інший, причому наслідки непогодження позивача з такою заміною в договорі не передбачені; - для отримання ТЗ насправді, окрім 20 % «вартості фінансування» та 50 % вартості ТЗ, позивач має сплатити також «комісію за передачу» у розмірі 5\~400,00 грн., про яку до цього часу відповідач не згадував, тим часом коли відповідно до п.5.1. договору без внесення відповідної «комісії» перебіг строку, протягом якого відповідач має передати ТЗ Позивачеві, навіть не розпочинається; - строк передачі ТЗ, згідно з п.5.1., 5.2. та Додатком 3 до Договору, складає не 7-10 днів, як було оголошено, а 120 робочих днів, при цьому, як було наведено, цей строк ще не розпочав свій перебіг. Позивач наполягає на тому, що\~\~вказаний договір не відповідає вимогам: -ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,якою заборонена нечесна підприємницька практика, яка вводить споживача в оману; -ст. 18 зазначеного Закону,оскільки містить несправедливі умови договору щодо встановлення жорстких фінансових зобовязань та штрафів для лізінгоодержувача, можливості відповідача не повертати кошти, сплачені позивачем у звязку з розірванням або невиконанням договору, права відповідача в односторонньому порядку розірвати договір на власний розсуд, змінити характеристики предмету лізингу, його ціну, не повертати кошти позивачу у разі розірвання договору, передавати свої права та обовязки третій особі, а обовязок відповідача обмежений лише переданням ТЗ та будь-яких негативних наслідків для нього договір не містить. З огляду на наведене позивач просить визнати договір недійсним та застосувати передбачені ст.216 Цивільного кодексу України наслідки недійсності правочину у вигляді стягнення з відповідача сплачених позивачем грошових коштів у сумі 126 000 грн..\~\~ В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомлені. Заперечень проти позову та доказів на їх обґрунтування суду не надано. Судову повістку з копією позову та додатками до нього відповідачем отримано вчасно, що підтверджено поштовим повідомлення, яке є у справі. Більш того, у матеріалах справи містяться докази виклику відповідача через оголошення в пресі З оглядом на наведене підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.169 ЦПК України,суд не вбачає, а тому вважає можливим розглянути справу без участі представника відповідача, оскільки позивач та його представник не заперечують проти заочного розгляду справи в порядку, передбаченому ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані суду докази та матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Під час розгляду справи судом встановлено, що 29.04.2015 року між сторонами у справі було укладено договір майнового лізингу, відповідно до умов якого лізингодавець - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» зобовязався придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно - трактор MTЗ 82 Белорус,а лізингоодержувач [PERSON] зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Вартість предмету лізингу на момент укладання даного договору була визначена у сумі 180000грн. Строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з Графіком сплати лізингових платежів (додаток № 3 до Договору) та починається з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі Предмету лізингу за формою, встановленою лізингодавцем. Замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем Специфікації (додаток № 4) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Авансового платежу суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі, вказаному в Додатку № 2 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. Пунктом 5.1 укладеного сторонами договору передбачено, що предмет Лізингу передається у користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу та Комісії за передачу предмету Лізингу. Відповідно до додатку № 2 до договору від 29.04.2015 року, - перший лізинговий платіж включає 50% вартості предмету лізингу -90 000 грн., вартість фінансування 36 000 грн. та комісію за передачу 5400 грн. У день укладення договору 29.04.2015 року позивачем через установу банку сплачена вартість фінансування в сумі 36000 грн. (квитанція №23) 13.05.2015 року позивачем через установу банку сплачено 50% вартсоті предмету лізингу 90000 грн. (квитанція №76). Відомостей про виконання договору з боку відповідача суду не надано. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»,фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. Оскільки умовами договору, крім оплати вартості предмету лізингу, передбачена оплата комісії та відсоткової ставки, на переконання суду умова договору про додаткову оплату вартості фінансування в сумі 36000 грн. порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру вказаного платежу (який згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем) передбаченій договором послузі. Крім цього, умови договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Враховуючи вказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перевіряючи доводи позивача та його представника щодо вчинення спірного правочину з використанням нечесної підприємницької практики та включенням до договору несправедливих умов, суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ст.ст.18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені підстави визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч.3 ст.18 цього Закону.Вказаний перелік відповідно до ч. 4 зазначеної статті не є вичерпним. Виходячи зі змісту умов спірного договору, вбачається несправедливий характер укладеного між сторонами договору, оскільки: - у розділі 8 договору встановлені жорсткі фінансові зобовязання позивача та штрафні санкції за їх невиконання при цьому обов'язок відповідача обмежується лише переданням автомобіля (п.4.1.1. договору), стосовно якого немає відомостей про його наявність (п.3.5. договору) тобто встановлюються жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; - умовами п.12.11 договору встановлено, що вартість фінансування даного договору позивачеві не повертається в будь-якому випадку. При цьому у разі сплати, окрім вартості фінансування, ще й авансового платежу, позивач, бажаючи відмовитися від договору, вправі вимагати повернення йому не більше 20 % цього авансового платежу. Даний пункт договору свідчить про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; - несправедливим є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором: договір передбачає залишення у відповідача 80 % авансового платежу та 100 % «плати за фінансування» при відмові позивача від договору; - несправедливим є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається: так п.4.3.5. договору надає відповідачеві право розірвати договір в односторонньому порядку без повідомлення про це позивача, натомість, позивачу, згідно з п.4.4. договору, право розірвати договір не надано. - несправедливим також є передбачене п.12.11. договору надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); - несправедливим є передбачене п.3.5. договору надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору, визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, тоді як п.п.3.4. і 5.4. договору передбачають зміну вартості предмету лізингу під час дії договору і не встановлюють можливості позивача впливати на таку зміну; - несправедливим є встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець не виконає своїх, тим часом коли обов'язки позивача за договором не зменшуються у випадку невиконання своїх зобов'язань відповідачем; - несправедливим є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Відповідно до ч. 5 та 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2)будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Отже, поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно зі ст 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, з підстав їх несправедливого характеру відносно споживача та здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Відповідачем було введено в оману позивача щодо основних характеристик автомобіля, які в договорі не визначені, а також щодо ціни та порядку її розрахунку, оскільки сплата 36000 грн. за послугу з оформлення договору не може вважатися такою, на яку б погодився лізингоодержувач\~\~за умов надання чіткої інформації про умови договору, як не погодився б і на сплату першого лізингового платежу у розмірі 90000 грн. Вказані обставини знайшли своє підтвердження при дослідженні матеріалів справи. Згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. З метою захисту порушених прав позивача слід визнати недійсним договір, укладений сторонами та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним кошти у розмірі 126 000 грн.. З оглядом на викладене суд приходить до того висновку, що право позивача є порушеним і тому підлягає захисту. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі, суд згідно з ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» та ст.88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1260,00 грн. з вимог майнового характеру та 487,20 грн. з немайнових вимог, що загалом складає 1747,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved