Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, мотивуючи його тим, що він 11 січня 2008 року уклав з ВАТ КБ «Надра» кредитний договір «Автопакет» №228/9-В/А/277263 з метою отримання коштів для часткової оплати вартості придбаного автомобіля. Відповідно до пунктів 1.1,1.1.2, 1.1.4 Договору, Банк надавав позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 6650,00 доларів США на придбання автотранспортного засобу з терміном погашення до 11 січня 2013 року. В якості забезпечення виконання позичальником зобовязань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених Договором, можливих штрафних санкцій, позичальник передає в заставу предмет застави, який належить Заставодавцю на праві приватної власності (пункт 3.1.1 Договору). Таким предметом застави виступав придбаний позивачем легковий автомобіль марки ВАЗ-210994, 2007 року випуску, сірого кольору, заводський номер кузова [NUMBER], реєстраційний номерний знак [NUMBER]. Автомобіль був зареєстрований 13 травня 2008 року, власником автомобіля згідно реєстраційний документів виступав позивач [PERSON], тимчасовий реєстраційний талон серії ДАН №422285 виданий 11 січня 2008 року. Повна вартість даного автомобіля становила 42000,00 гривень, з яких позивач [PERSON] сплатив перший внесок згідно договору в сумі 8418,00 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник свої позовні вимоги повністю підтримали з підстав зазначених у позові та доповнили, що 11 січня 2008 року позивач уклав із ЗАТ «Страховою групою «ТАС» договір страхування вищезазначеного автомобіля по програмі повне КАСКО, сплативши відповідні платежі. На виконання умов кредитного договору за період з 11 січня 2008 року по 03 вересня 2009 року позивач погасив частину кредиту на загальну суму 1335 доларів США у гривневому еквіваленті ця сума становила 8418,00 гривень. Наприкінці 2009 року до позивача звернувся відповідач [PERSON] з наміром придбати зазначений автомобіль без оформлення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу шляхом видачі довіреності на право керування транспортним засобом. При цьому сторони домовилися, що відповідач здійснюватиме погашення решти кредиту, користуватиметься автомобілем добросовісно, а позивач після закінчення строку дії кредитного договору сприятиме у переоформленні автомобіля на відповідача [PERSON] 24 грудня 2009 року за домовленістю позивач надав відповідачу, його доньці [PERSON] та зятю [PERSON] довіреність на право керування даним автомобілем строком на пять років до 24 грудня 2014 року. Відповідач добросовісно користувався автомобілем, сплачував належні по зобовязанню платежі. На початку жовтня 2014 року позивач отримав витяг про реєстрацію в держреєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація вилучення запису) №45229105 від 25 вересня 2014 року, з якого вбачається, що запис про заставу вищезазначеного автомобіля вилучено за заявою ВАТ КБ «Надра». Зясувавши обставини, що склалися було встановлено, що кредитні кошти за вказаним кредитним договором повністю сплачено відповідачем [PERSON], автомобіль є вільним від будь-яких обтяжень. 20 листопада 2014 року відповідач [PERSON] звернувся до нього з письмовою вимогою про зняття з обліку зазначеного автомобіля та перереєструвати на його імя, [PERSON], виписавши довідку-рахунок, що дає право на реєстрацію автомобіля в органах МРЕВ. Він, позивач, у свою чергу, звернувся до відповідача [PERSON] з письмовою вимогою від 21 листопада 2014 року про повернення йому у належному стані автомобіль, проте на вчинені ним дії відповідач не реагує належним чином, автомобіль не повертає. Позивач [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] без достатніх на те законних підстав, незаконно користується належним йому позивачу автомобілем, порушує його права як власника автомобіля. З врахуванням наведеного позивач вважає, що вимоги є правомірними, він є законним власником автомобіля, вимоги його є законними, а тому просить суд витребувати від відповідача [PERSON] на його користь [PERSON] автомобіль марки ВАЗ-210994, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], кузов Y6D21099480057476, разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу АСС №064158, виданим Горохівським ВРЕР ВДАІ УМВС України у Волинській області 13 травня 2008 року, шляхом фактичної передачі вказаного автомобіля [PERSON] та стягнути з відповідача в користь позивача понесені ним судові витрати. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] зазначили, що дійсно він, позивач у зустрічному позові, 24 грудня 2009 року купив, а відповідач продав, уклавши договір у спрощений спосіб, спірний автомобіль, що підтверджується розпискою та довіреністю від 24 грудня 2009 року. Позивач та його представник у зустрічному позові вважає, що позивач [PERSON] набув право власності на спірний автомобіль, а право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання за останнім такого права судом, виходячи з наступного. Згідно з ч.3 ст.6 ЦК України, Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У відповідності до вимог ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно вимог ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст.202 ЦК України передбачено, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Позивач та його представник за зустрічним позовом вважають, що чинний договір чи інші правочини є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. Майно не може вважатися набутим чи забезпеченим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. За змістом ч.1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач та його представник за зустрічним позовом стверджують, що позивач [PERSON] набув майно за існування достатніх правових підстав на підставі правочинів, які на час розгляду справи не були в установленому порядку скасовані, визнані недійсними, змінені, припинені чи взагалі відсутні, тощо. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позивач та його представник за зустрічним позовом просять визнати за [PERSON] право власності на легковий автомобіль марки ВАЗ-210994, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], кузов Y6D21099480057476. Окрім цього, позивач за первісним позовом [PERSON] 09 березня 2016 року звернувся до суду з письмовою заявою про застосування строку позовної давності в якій просить застосувати строк позовної давності до вимог відповідача за первісним позовом [PERSON] про визнання за ним права власності на спірний автомобіль та відмовити у задоволенні його позову у повному обсязі. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що сторін в даній справі знає з моменту оформлення нею автокредиту на позивача [PERSON]. Перший внесок ним було внесено, а далі від сплати він ухилявся. Кредитна машина була нова, вартість її складала близько 6000 доларів США. [PERSON] було порушено умови кредитування і начальник відділення банку змушений був «виловлювати» [PERSON], щоб останній виконував умови кредитування. Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] зустрічалися у кабінеті начальника відділення банку [PERSON] і вели якісь перемовини щодо автокредиту. Сторони між собою обмінялися розписками. Кредит був проблемним, поки його не став сплачувати [PERSON]. Сімя [PERSON] сплачувала кредит вчасно, добросовісно, регулярно. Бували випадки коли купляли долари в банку за гривні, а проплату здійснювали в доларах. Тепер їй відомо, що [PERSON] поступив з [PERSON] не по-людськи, непорядно, нечесно, вичікував моменту поки [PERSON] повністю погасять кредит. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також пояснила, що працювала у Горохівському відділенні банку «Надра» на посаді касира-менеджера. З серпня 2013 року вона приймала платежі, проводила обмін валюти, видавала квитанції. Пригадує сімю [PERSON], які гасили кредит за [PERSON] за взятий ним автомобіль ВАЗ. Купляли долари США в банку, а потім сплачували за кредит, оскільки кредит був валютним. Наскільки їй відомо , то [PERSON] і [PERSON] обмінялися розписками, очевидно такими, що [PERSON] взяв на себе зобовязання сплачувати за [PERSON] кредит за автомобіль. Особисто знає самого [PERSON], його дружину [PERSON] та доньку [PERSON]. Свідок [PERSON],будучи допитаним в судовому засіданні пояснив, що дійсно [PERSON] уклав договір на придбання автомобіля ВАЗ. Вніс перший внесок, а далі перестав сплачувати кредит. [PERSON] та [PERSON] домовилися на умовах, що [PERSON] бере на себе зобовязання погасити за [PERSON] кредит. Вони обмінялися розписками, що [PERSON] продає, а [PERSON] купляє в нього автомобіль ВАЗ-21099. Про повернення першого внеску [PERSON] [PERSON] жодних перемовин в його присутності не велося. Сторони в розписках зазначили, що [PERSON] продає, а [PERSON] купляє кредитний автомобіль. При цьому [PERSON] зазначив, що до суду звертатися не буде при виникненні будь-яких непорозумінь. Те, що [PERSON] взяв на себе зобовязання вносити плату в рахунок погашення заборгованості по кредиту за [PERSON] не є порушенням у сфері банківської діяльності. З матеріалів кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12014030070000381 за фактом вчинення шахрайських дій відносно громадянина [PERSON], розпочатого 27 листопада 2014 року, зокрема з його заяви (а.с. 7-8) вбачається, що начальник відділення банку «Надра» [PERSON] познайомив його з [PERSON] та запропонував [PERSON] придбати в нього легковий автомобіль ВАЗ-21099, реєстраційний номер [NUMBER], куплений ним в кредит, на запропонованих [PERSON] умовах. Умовою придбання вказаного легкового автомобіля було те, що [PERSON] зобовязувався замість [PERSON] виплачувати кошти за кредитним договором №228/9-В/А/277263 від 11 січня 2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» Луцьке РУ, а коли зникла заборгованість, то [PERSON] на підставі нотаріального доручення зніме даний автомобіль з обліку і буде мати можливість зареєструвати його на будь-яку особу. В підтвердження своєї позиції [PERSON] 24 грудня 2009 року від свого імені оформив у приватного нотаріуса Горохівського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] довіреність, зареєстровану в реєстрі за №1974, якою строком на 5 (пять) років (до 24 грудня 2014 року) уповноважував його [PERSON], його доньку [PERSON] та зятя [PERSON] розпоряджатися легковим автомобілем ВАЗ-210994, державний реєстраційний номер [NUMBER], і, в той же самий день 24 грудня 2009 року за порадою [PERSON] керуючого відділенням банку, написав від власного імені розписку, в якій вказав, що продав автомобіль йому [PERSON], претензій немає, до суду звертатись не буде. Такий варіант заявника [PERSON] в даному кримінальному провадженні повністю влаштовував, оскільки всіх коштів відразу на придбання автомобіля в нього не було. Після цього [PERSON] став здійснювати виплати по кредитному договору №228/9-В/А/277263 від 11 січня 2008 року укладеному між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» Луцьке РУ, власними коштами, а також сплачував транспортний податок та страхові платежі обовязкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, про що в нього зберігаються оригінали відповідних документів: банківських квитанцій, страхових полісів, тощо, тобто став виконувати умови укладеного між сторонами договору. Кошти за кредитним договором сплачувалися через відділення ПАТ КБ «Надра» в місті Горохів, безпосередньо ним [PERSON], його дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] Всі зобовязання по сплаті кредиту взяті на себе [PERSON] перед [PERSON] повністю виконані. Проте [PERSON] наприкінці жовтня 2014 року повідомив його, що він відкликав оформлене ним 24 грудня 2009 року у приватного нотаріуса Горохівського районного нотаріального округу [PERSON] доручення і зараз вимагає від нього повернення автомобіля, за який він повністю погасив кредит за [PERSON] В даний час, за таких обставин, що [PERSON], після повного погашення [PERSON] заборгованості за кредитним договором №228/9-В/А/277263 від 11 січня 2008 року та письмового зобовязання про передачу автомобіля після такого погашення у власність [PERSON], вимагає повернути вказаний автомобіль, звертає на себе увагу той факт, що довіреністю, оформленою 24 грудня 2009 року у приватного нотаріуса [PERSON], зареєстрованою в реєстрі за №1974, та в подальшому відкликаною [PERSON], як він про це повідомив [PERSON], йому було надано право підписувати угоди про відчуження (продаж, міну, ренту, тощо) вказаного легкового автомобіля, хоча [PERSON] нічого не було відомо про надання на час оформлення цієї довіреності кредитором (ПАТ КБ «Надра», Луцьке РУ) дозволу на таке відчуження. В даному кримінальному провадженні заявник [PERSON] вважає, що [PERSON] своїми діями вчинив злочин, передбачений ст.190 КК України, оскільки він шляхом зловживання довірою [PERSON] фактично заволодів його коштами виплатив (виконав) свої кредитні зобовязання перед ВАТ КБ «Надра». Сума коштів, яку [PERSON] виплатив за кредит [PERSON] становить більше ніж 6101,24 долари США, що в гривневому еквіваленті становить 53184,04 гривні, оскільки кредит брався [PERSON] в іноземній валюті доларах США. Крім цього, [PERSON] оплачувалися супутні витрати у вигляді податкових платежів, в тому числі за купівлю іноземної валюти в банку та вартості страхових комісій у сумі більше 869,89 гривень. Окрім цього, з протоколу одночасного допиту осіб від 11 березня 2015 року (а.с. 20, а.с. 21) кримінального провадження, де показаннями [PERSON] та [PERSON] фіксувалися на носії інформації диск CD-R 52x, де [PERSON] зазначив, що купив чотири нових колеса та встановив їх на автомобіль, оскільки експлуатувати автівку на попередніх було небезпечно. Купив та встановив на автомобіль новий акумулятор, а лише тоді став використовувати його за призначенням. [PERSON] та члени його сімї наїздили на автомобілі біля 60000 км. Заслухавши сторін по справі, їх представників, свідків, вивчивши матеріали кримінального провадження за №12014030070000381 розпочатого 27 листопада 2014 року за фактом вчинення шахрайських дій, перевіривши достовірність матеріалів справи, проаналізувавши докази по ній, суд вважає, що у первісному позові [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ПАТ КБ «Надра», слід відмовити. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль ВАЗ-210994, 2007 року випуску, задовольнити повністю, визнати за [PERSON] право власності на автомобіль ВАЗ-210994, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], кузов Y6D21099480057476 та стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 551 гривню 20 копійок сплаченого судового збору з таких підстав. Дійсно, 11 січня 2008 року між позивачем за первісним позовом [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір договір «Автопакет» №228/9-В/А/277263 з метою отримання коштів для часткової оплати вартості придбаного автомобіля ВАЗ-210994 (а.с. 12-15). Відповідно до пунктів 1.1; 1.1.2; 1.1.4 Договору, Банк надавав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 6650 доларів США на придбання автотранспортного засобу з терміном погашення до 11 січня 2013 року. В якості забезпечення виконання позивачем зобовязань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, (позичальник) позивач передав в заставу предмет застави, який належав заставодавцю на праві приватної власності (пункт 3.1.1. Договору). Таким предметом застави виступив придбаний позивачем автомобіль ВАЗ-210994, 2007 року випуску, сірого кольору, заводський номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований Горохівським МРВ ДАІ УМВС України у Волинській області 2007 року, який належав [PERSON] на підставі тимчасового реєстраційного талону ДАН №422285, виданого 11 січня 2008 року. Повна вартість вказаного автомобіля становила 42000 гривень, з яких позивач [PERSON] власники коштами сплатив 8418 гривень. На виконання умов кредитного договору позивач [PERSON] першочергово за період з 11 січня 2008 року по 03 вересня 2009 року погасив кредит на загальну суму 1335 доларів США. З виникненням скрутного фінансового становища [PERSON] призупинив сплату (погашення) кредиту «Автопакет». Наприкінці 2009 року, відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до керуючого Горохівським відділенням ПАТ КБ «Надра» [PERSON] з метою отримання кредиту для покупки автомобіля. В той момент в банку діяла тимчасова адміністрація і кредити на такі цілі не видавалися. Керуючий відділенням [PERSON] запропонував [PERSON] замість оформлення кредиту для придбання автомобіля познайомити з громадянином [PERSON] в якого на той час вже був оформлений кредит на придбання автомобіля, проте останній був неплатоспроможним, кредит не погашався. [PERSON] з [PERSON] познайомилися в кабінеті керуючого відділенням банку де і обговорили всі умови подальшого погашення кредиту «Автопакет». При цьому, сторони домовилися, що відповідач [PERSON] здійснюватиме погашення кредиту повністю, користуватиметься автомобілем, а позивач [PERSON] після закінчення строку дії кредитного договору після повного погашення кредиту сприятиме переоформленню автомобіля на відповідача [PERSON], тобто уклали договір в усній формі. Сторони між собою обмінялися розписками в яких відповідач [PERSON] зобовязувався повністю сплачувати кредитні кошти за позивача [PERSON], тобто, тобто проводити регулярно щомісячно належні платежі за кредитним договором, а позивач [PERSON] в свою чергу в розписці зазначив, що «…продав автомобіль ВАЗ-210994, 2007 року випуску, [PERSON] Претензій не маю, до суду звертатись не буду. 24 грудня 2009 року підпис [PERSON]О.» (а.с. 63). Щодо сплати відповідачем [PERSON] суми першого внеску сплаченого першопочатково позивачем [PERSON] після оформлення кредиту за договором «Автопакет», жодних відомостей в розписках не значиться. Це ж саме ствердив і свідок [PERSON], будучи допитаним в судовому засіданні, який зазначив, що в його присутності мова за сплату [PERSON] суми першого внеску [PERSON] за взятий у кредит автомобіль не велася. Що мав на увазі [PERSON] та чому запевняв [PERSON], що до суду звертатися не буде залишається незясованим. Отже, і позивач і відповідач після написання добровільно розписок вважали, що договір купівлі-продажу автомобіля відбувся і після виконання сторонами взятих на себе зобовязань, настануть бажані для сторін наслідки, а саме: [PERSON] повністю погашає кредит за [PERSON] за договором «Автопакет», а [PERSON] знімає з обліку автомобіль та сприяє в його реєстрації на [PERSON] Окрім цього, в той же день 24 грудня 2009 року, позивач [PERSON] від свого імені оформив у приватного нотаріуса Горохівського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] довіреність, зареєстровану в реєстрі за №1974, якою строком на 5 (пять) років (до 24 грудня 2014 року) уповноважив відповідача [PERSON], його доньку [PERSON] та зятя [PERSON] розпоряджатися легковим автомобілем ВАЗ-210994, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 85). Відповідно до тексту довіреності, оригінал якої на руках у відповідача [PERSON], позивач [PERSON] відповідно до вимог ст.244 ЦК України уповноважував самого [PERSON], [PERSON], [PERSON] представляти його інтереси у будь-яких установах, організаціях та підприємствах, незалежно від їх організаційної форми та підпорядкованості, з питань, які будуть стосуватися експлуатації належним йому автомобілем. З метою виконання повноважень, наданих цим правочином, від імені [PERSON] та з метою реалізації його права власності щодо зазначеного автомобіля [PERSON], [PERSON] та [PERSON] мали право подавати заяви, розписуватися за [PERSON], в тому числі підписувати угоди про відчуження (продаж, міну, ренту тощо), представляти інтереси у страхових компаніях, керувати автомобілем. З таких підстав слід вважати, що довіреність на право розпорядження транспортним засобом, видана позивачем відповідачу, є удаваним правочином відповідно до статті 235 ЦК України фактично вважається укладеним сторонами договором купівлі-продажу автомобіля, тому наявні правові підстави для визнання права власності на спірний автомобіль за відповідачем у порядку статті 392 ЦК України. В ст.235 ЦК України зазначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частина другою цієї статті вказує, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Оформити договір купівлі-продажу автомобіля сторони могли провести в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС України. Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Суд звертає увагу і на те, що відповідно до підпункту 3.1.4 пункту 3.1 розділу 3 кредитного договору №228/9-В/А/277263 від 11 січня 2008 року укладеного між позивачем [PERSON] та Горохівським відділенням ВАТ КБ «Надра» Луцьке РУ (а.с. 12-15), на термін дії цього Договору «Позичальник» (позивач) [PERSON] не мав права без згоди Банку розпоряджатися будь-яким чином предметом застави (автомобіль легковий, марки ВАЗ-210994, 2007 року випуску) в цілому або окремим майном, що входить до його складу, а саме: відчужувати у будь-який спосіб (продавати, дарувати, обмінювати), знищувати, передавати у володіння і користування (оренду, лізинг) третім особам, використовувати Предмет застави в процесі підприємницької діяльності, а також укладати відносно Предмету застави або його частини будь-які інші угоди. В ч.2 ст.586 ЦК України зазначено, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. На момент виникнення спірних правовідносин ВАТ КБ «Надра» як заставодержатель не надав суду жодних доказів щодо надання дозволу позивачу [PERSON] на відчуження автомобіля. Отже, наведене свідчить про те, що позивач [PERSON] без згоди Банку не мав права розпоряджатися спірним автомобілем, відчужувати у будь-який спосіб, а також укладати будь-які угоди. Таки чином про заборону відчужувати автомобіль ВАЗ-210994, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], після укладення кредитного договору «Автопакет» №228/9-В/А/277263 від 11 січня 2008 року було достеменно відомо і позивачу [PERSON] і начальнику Горохівського відділення ВАТ КБ «Надра» [PERSON] Свідченням цього є наявні підписи у розділі «9» Договору, (Реквізити та підписи сторін) позичальника [PERSON], поручителя [PERSON] та начальника відділення №9 філії ПАТ КБ «Надра» Луцьке РУ [PERSON] Окрім цього, слід зазначити, що при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження за №12014030070000381 від 27 листопада 2014 року внесеного до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, зокрема, з протоколу допиту в якості свідка [PERSON] було встановлено, що на запитання слідчого «…запитання: хто фактично сплачував кошти за кредит Вашого автомобіля? Відповідь: дані кошти сплачував [PERSON], від мого імені, за кредитним договором. Запитання: чому Ви, по закінченню сплати кредиту [PERSON] скасували довіреність та вимагаєте повернути автомобіль, хоча фактично його продали для [PERSON]? Відповідь: з даного приводу можу пояснити, що в мене починаючи з 2009 року кредиторська заборгованість по банку КБ «ПриватБанк», а тому мені потрібні гроші, щоб її погасити, а також, у звязку із цим я і продавав автомобіль. Враховуючи, що [PERSON] відмовляється повернути мені мої кошти, тому я вирішив в [PERSON] забрати належний мені автомобіль та продати його і повернути свої кошти (хоча б перший внесок за автомобіль), а решту повернути для [PERSON] Будь-яких намірів привласнити даний автомобіль в мене не має, хоча він і так належний мені. Якби [PERSON] мені оплатив мої кошти я б до нього жодних претензій не мав би…». Отже, з огляду на встановлене можна зробити висновок, що позивач [PERSON] за зустрічним позовом (за первісним відповідач) є добросовісним набувачем. Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не міг знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати. Не знав він також і про те, що легковий автомобіль за який він сплачував і повністю сплатив кредит за [PERSON] є під заставою банку «Надра». Зі змістом договору «Автопакет», що був укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» [PERSON] ознайомленим не був. З 24 грудня 2009 року, з моменту написання розписок [PERSON] та [PERSON], де зазначено, що [PERSON] продав автомобіль ВАЗ-210994, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а [PERSON] купив його та зобовязався сплачувати кредит за [PERSON] повністю, а також укладеної довіреності цією ж датою зі змісту якої вбачається, що «…з метою виконання повноважень, наданих цим правочином, від мого імені та з метою реалізації мого права власності щодо зазначеного автомобіля, гр.гр. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Василівна… мають право розписуватися за мене, в тому числі підписувати угоди про відчуження (продаж, міну, ренту тощо) чи передачу прав користування згаданим автомобілем в моїх інтересах,

Outcome: approved