Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON] протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] року помер [PERSON], який був його біологічним батьком, та на день смерті проживав за адресою: [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина, однак позивач не зміг скористатися своїм правом на прийняття спадщини з наступних причин. Його біологічний батько (спадкодавець) постійно зловживав алкоголем, в сім'ї були присутні постійні сварки та бійки, внаслідок чого, мати позивача розлучилася з [PERSON], який потім відмовився від сина. Після цього мати позивача одружилася з [PERSON], який усиновив позивача. Позивач практично не спілкувався з [PERSON], про його смерть дізнався від відповідача (свого зведеного брата), який повідомив, що батько все майно залишив йому. За спливом більше восьми років, восени 2016 року відповідач зателефонував до позивача та попросив останнього звернутися до нотаріуса з метою подання заяви про відмову від спадщини. З'явившись до нотаріальної контори позивач дізнався, що [PERSON] склав заповіт, згідно якого усе своє майно заповів позивачеві. Отже, відповідач, якому було відомо про волевиявлення батька, свідомо приховав від позивача той факт, що ним був складений заповіт. Тобто, позивач не був обізнаний про наявність заповіту та спадкового майна. 27 січня 2017 року позивач звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на що останньому було відмовлено у зв'язку з пропущенням шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та через те, що на день смерті він не був зареєстрований з [PERSON] Враховуючи вищевикладене позивач вимушений був звернутися до суду з даною позовною заявою. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила у задоволенні позовної заяви відмовити. В судовому засіданні пояснила, що позивачем не доведено причин поважності пропуску строку для прийняття спадщини, а також просила застосувати строк позовної давності до пред'явлених позовних вимог. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності у зв'язку з виробничої завантаженістю. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши наявні у справі докази, приходить до наступного. 13 квітня 1995 року [PERSON] склав заповіт, згідно з яким усе його майно де б воно не було та з чого б воно не складалось він заповів позивачу (а.с.13). [INFO] року [PERSON] помер (а.с.9). 27 січня 2017 року позивач звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після померлого [INFO] року його батька [PERSON] (а.с.38). 14 лютого 2017 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. була винесена постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії через пропуск строку для прийняття спадщини та у зв'язку з тим, що позивач на день смерті не був зареєстрований з [PERSON], тобто факт прийняття ним спадщини спільним проживанням та реєстрацією не підтверджується (а.с.16). З копії спадкової справи №42/2017, яка була заведена в Третій дніпровській державній нотаріальній конторі після померлого [INFO] року [PERSON], вбачається, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, окрім позивача, ніхто не звертався. Частиною 1 ст.1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.2 ст.1269 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року передбачено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Враховуючи викладене, правила ч.3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані за наявності існування одночасно двох умов, а саме: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, які в силу ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися місцевими загальними судами при застосуванні аналогічних норм матеріального права. Частина 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України покладає на кожну із сторін обов'язок із доведення обставин, на які вони посилаються як на підтвердження своїх вимог та заперечень. Отже, виходячи з вищенаведеного, саме на спадкоємця, який пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини, й покладається обов'язок з доведення наявності перешкод для подання такої заяви. Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що проживав окремо від спадкодавця та до осені 2016 року не знав про існування заповіту через приховування відповідачем даної обставини. В суді не заперечувалося ані представником позивача, ані представником відповідача факту обізнаності позивача про смерть [PERSON], померлого [INFO] року. Таким чином, позивач та відповідач мали рівні права та можливості щодо подання заяви про прийняття спадщини в законом встановлений шестимісячний строк після смерті спадкодавця [PERSON], померлого [INFO] року. Однак, звернувшись 27 січня 2017 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після спливу такого строку, в порушення ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, позивач, жодних доказів в підтвердження існування у нього перешкод для подання такої заяви у строк, суду не надав. В пункті 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 міститься роз'яснення, відповідно до якого судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд враховує заяву представника відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, однак в даному випадку суд не вирішує застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Так, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд встановлює обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивує свої висновки. Таким чином, у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed