Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про надання дозволу на виїзд неповнолітнього сина за межі України без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10 липня 1997 року у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Стрийської міської ради Львівської області [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , актовий запис №147. Від цього шлюбу у них народились двоє дітей, донька - [PERSON] - [INFO] , та син [PERSON] - [INFO] . 01 квітня 2013 року згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області №456/1210/13-ц між [PERSON] та [PERSON] був розірваний шлюб. Відповідач [PERSON] не приділяє належної уваги своїм дітям, не цікавиться їхнім здоров?ям, вихованням та забезпеченням, добровільно не надає належної матеріальної допомоги. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір?ю. Позивач [PERSON] самостійно матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дітей, їхній фізичний, духовний та моральний розвиток. [PERSON] , як мати дітей дбає про їхній всебічний розвиток та має намір восени 2019 року, влітку 2020 році в якості туриста відвідати з дітьми Республіку Польщу та відпочити і оздоровити дітей на морському узбережжі в Туреччині. Також позивач має намір постійно відвідувати країни Шенгенської угоди, а саме Республіку Польщу так, як в Польській Республіці планує навчатись молодший син позивача [PERSON] , однак відповідач не хоче добровільно надавати згоду на виїзд дитини за межі України. На думку позивача такі подорожі матимуть неабияке значення для духовного та фізичного розвитку її дітей, адже дані поїздки матимуть можливість оздоровити дітей в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Позивач [PERSON] , не має можливості поїхати за кордон відпочивати з своїми дітьми, оскільки у відповідності до п. 2-1. Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. за N57 перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Оскільки відповідач не надає дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому сину [PERSON] - [INFO] , тому позивач змушена звертатись до суду та просила надати дозвіл неповнолітньому - [PERSON] - [INFO] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , на тимчасові багаторазові виїзди за межі України, у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] , в період з 31 липня 2019 року по 31 липня 2022 року, а також у супроводі інших осіб уповноважених її матір?ю [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в країни Шенгенської Угоди (Республіка Польша, Туреччина). . Позивач в судове засідання не з?явилась, однак представник позивача подав до суду заяву згідно якої просив розгляд справи проводити розгляд справи за його відсутності та позовні вимоги задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився та не повідомив суду причини своєї неявки, однак подав до суду заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги задоволити. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд дослідивши матеріали справи вважає, що незважаючи на визнання позовних вимог відповідачем, позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Встановлено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний 01.04.2013р., на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду. Від даного шлюбу мають спільну дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. В силу дії ч. ч. 1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. У відповідності до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за № 57 чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Таким чином, розглядаючи спір щодо надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди одного із батьків суд зобов`язаний визначити термін вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків, враховуючи його тимчасовий характер, не стосується питання місця проживання дитини та не повинно порушувати прав щодо дитини того з батьків, без згоди якого такий дозвіл надається. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Оскільки позивач як мати дбає про всебічний та духовний розвиток неповнолітнього [PERSON] , та має можливість відвідати в якості туриста країни визначені у позовній заяві, при цьому відповідач по справі такої згоди на виїзд за кордон не надає, дану поведінку відповідача суд розцінює як таку, що суперечить інтересам дитини. Тому такий дозвіл слід надати позивачу. Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з один із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). Однак, позивач у позовній заяві просить суд надати їй дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька в країни Шенгенської Угоди (Республіка Польща, Туреччина), що в свою чергу суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, щодо конкретизації місця та часу перебування дитини, і суперечить процедурі надання дозволу на виїзд неповнолітній дитині за кордон, яка передбачає визначення конкретної країни прямування. А тому дозвіл слід надати на виїзд за кордон до Республіки Польща та Туреччина в період з 31 липня 2019 року по 31 грудня 2019 року, в іншій частині, щодо надання дозволу неповнолітньому - [PERSON] , на тимчасові багаторазові виїзди за межі України у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] , в період з 01 січня 2020 року по 31 липня 2022 року, а також у супроводі інших осіб уповноважених її матір?ю [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в країни Шенгенської Угоди відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed