Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний союз», Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), згідно якого просить - визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 31 жовтня 2007 року до Інвестиційного договору № 102/12-АР від 20 травня 2005 року, Свідоцтво на право власності на квартиру [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на зазначену квартиру. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2003 року вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, проте, вони вели окремі фінансові стосунки, а факт проживання однією сім'єю судами не визнавався. При цьому, 20 травня 2005 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний союз» (надалі - ТОВ «Будівельний союз») укладено Інвестиційний договір № 102/12-АР (надалі - Договір). Згідно умов цього Договору позивач зобов'язалась фінансувати будівництво три кімнатної квартири у житловому будинку по [ADDRESS], загальною площею 124,99 кв.м. (надалі - квартира) та в кінцевому результаті отримати право власності на дану квартиру. У першому кварталі 2006 року позивач повністю виконала свої обов'язки за Договором та профінансувала за рахунок власних коштів будівництво. Разом з тим, позивач зазначає, що приблизно у вересні 2007 року до неї звернувся відповідач, який повідомив позивачу, що в нього є бажання отримати багаторазову п'ятирічну візу США для власних та ділових подорожей до вказаної країни. Одночасно з цим, відповідач також зазначив, що для забезпечення отримання такої візи посольству США в Україні необхідно представити докази достатнього матеріального забезпечення та сталих життєвих зв'язків. При цьому, відповідач поскаржився, що він не має зареєстрованого на його ім'я автомобіля, а розмір його заробітної плати є невеликим, у зв'язку з чим йому повідомили, що скоріш за все відповідач отримає відмову в отриманні візи, оскільки імміграційні правила США є досить жорсткими. У звязку з вказаним та оскільки позивач довіряла відповідачу вона запропонувала йому тимчасово передати свої права за Договором, що може бути запорукою для отримання багаторазової візи США. Відповідач погодився на таку пропозицію позивача і вони з ним погодили, що в подальшому, після отримання відповідачем візи, сторони розірвуть таку угоду цесії і право власності на квартиру буде оформлено на позивача. За таких обставин 31 жовтня 2007 року між позивачем, відповідачем та ТОВ «Будівельний союз» було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору (надалі - Додаткова угода), згідно якої позивач, в порядку ст.ст. 512-522 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), як первісний кредитор, передала відповідачу, як новому кредитору, свої права за Договором. При цьому, у п. 7 Додаткової угоди забудовник також підтвердив, що станом на час її укладення позивачем виконано всі фінансові зобов'язання за Договором. Крім того, позивач зазначає, що ця Додаткова угода є безоплатною для відповідача та жодних коштів із попередньо-внесених позивачем в рамках фінансування по Договору відповідач позивачу не повертав. Невдовзі після вказаних подій, із завершенням будівництва та введенням житлового будинку [ADDRESS] в експлуатацію, постало питання про реєстрацію права власності та оформлення свідоцтва про право власності на квартиру. Проте, оскільки на той час позивач була дуже зайнятою, а забудовник повідомив, що вже оформив всі необхідні документи на відповідача і їх перероблення є складною процедурою, позивач погодилась на те, щоб відповідач формально оформив та отримав свідоцтво про право власності на квартиру на своє ім'я, а в подальшому вони з відповідачем переоформлять квартиру на ім'я позивача. При цьому, відповідач запевняв, що витрати по переоформленню він бере на себе, оскільки такі фіктивні правовідносини виникли з його вини. Разом з тим, приблизно з грудня 2011 року взаємовідносини між позивачем та відповідачем погіршились і позивач зажадала переоформити квартиру на своє ім'я. Проте, відповідач почав посилатись то на відсутність вільного часу, то на зайнятість його на роботі, то на відсутність в нього коштів на витрати, пов'язані із таким переоформленням, у зв'язку з чим переоформлення квартири постійно відкладалось і на сьогоднішній день квартира так і не переоформлена на ім'я позивача. Враховуючи вищезазначене та на підставі ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України позивач просив визнати недійсною Додаткову угоду. Також позивач вказує, що визнання такого правочину недійсним є підставою до визнання недійсним Свідоцтва на право власності на квартиру [ADDRESS], виданого 24 липня 2008 року Головним управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). При цьому, зазначена обставина є підставою до скасування державної реєстрації квартири на відповідача [PERSON] на підставі ст.ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Окрім того, позивач зазначає, що одночасно із визнанням Додаткової угоди недійсною в позивача виникають підстави для набуття права власності на квартиру відповідно до ст.ст. 328, 331 ЦК України, оскільки позивач як інвестор виконала всі свої зобов'язання за Договором. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились. При цьому, представником [PERSON] до суду надіслано заяву, в якій він просить справу розглядати за його відсутністю та задовольнити позов в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутність та, з урахуванням наданих до суду заперечень на позов, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Треті особи своїх представників у судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки представників суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У судовому засіданні встановлено, що 20 травня 2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Б.І.К.», що діяла від імені та за дорученням ТОВ «Будівельний союз», та [PERSON] укладено Інвестиційний договір № 102/12-АР (а.с. 8-11). Згідно умов п.п. 1.1, 1.2 Договору позивач зобов'язалась профінансувати будівництво 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] та отримати її після повного внесення передбачених цим Договором інвестицій, введення будинку в експлуатацію та підписання сторонами відповідного Акту приймання-передачі. Разом з тим, 31 жовтня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Б.І.К.», що діяло від імені та за дорученням ТОВ «Будівельний союз», [PERSON] та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору (а.с. 12), відповідно до якої [PERSON] передала свої права та обов'язки по Договору відповідачу по справі - [PERSON] Так, відповідно до п.п. 1, 2 Додаткової угоди з дати підписання цієї угоди первісний інвестор передає свої права та обов'язки за Договором новому інвестору. З дати підписання цієї Додаткової угоди до нового інвестора переходять права та обов'язки первісного інвестора за Договором у обсязі і на умовах, що існують на дату підписання цієї Додаткової угоди. При цьому, в п. 7 Додаткової угоди зазначено, що оскільки первісний інвестор виконав свої зобов'язання згідно з п. 2.1 Додатку до Договору у повному обсязі, новий інвестор вважається таким, що виконав свої фінансові зобов'язання за Договором. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, серед іншого, просить на підставі ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України визнати Додаткову угоду недійсною, оскільки її було укладено сторонами без будь якого наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Разом з тим, ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Разом з тим, у відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. При цьому, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Проте, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, з яких би вбачалося, що сторонами Додаткової угоди № 1 до Договору, у тому числі і Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний союз», вчинено її без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, на підставі Договору та Додаткової угоди до нього відповідачем по справі - [PERSON] було отримано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 21), що виключає можливість встановлення фіктивності Додаткової угоди та визнання її у звязку з цим недійсною. Таким чином, посилання позивача на ст. 234 ЦК України про те, що дана Додаткова угода є фіктивною, оскільки її вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є безпідставними та необґрунтованими, а тому позовні вимоги щодо визнання Додаткової угоди недійсною з підстав вказаних у позовній заяві задоволенню не підлягають. Також у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження і ті обставини, що в момент вчинення правочину - Додаткової угоди стороною (сторонами) недодержано вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, так як вказані обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами. Оскільки позовні вимоги про визнання Додаткової угоди недійсною задоволенню не підлягають, суд також не вбачає підстав і для задоволення позовних вимог в частині визнання свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] недійсним та визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо укладання Додаткової угоди без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися нею, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 234, 328, 331, 638 ЦК України та

Outcome: dismissed