Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить суд розірвати шлюб укладений між ним 15.07.1989 року та зареєстрований в Кіровоградському міському відділі ЗАГСу та прийняти рішення відповідно до якого стягнути з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], до досягнення нею повноліття (до [INFO]) у розмірі 1/4 від усіх видів доходу, але не менше 30% від встановленого законом мінімуму на утримання дітей відповідного віку згідно чинного законодавства. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебувають у шлюбі та мають дітей, проте сімейні стосунки припинено, відновлювати сімейні відносини сторони не мають наміру, шлюб існує формально, примирення неможливо. Крім цього, позивач висловив бажання закріпити рішенням суду його обов'язок сплачувати аліменти. Позивач у судове засідання не з'явився, проте, представник позивача [PERSON] надала до суду письмову заяву в якій просила розглянути справу без її участі, позовні підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, однак надала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнала повністю. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15.07.1989 року. Від шлюбу мають двох дітей [INFO] та [INFO]. Сімейне життя у сторін не склалося у зв'язку з несумісністю характерів, непорозуміння одне одного, що призвело до розпаду сім'ї, шлюбні відносини між сторонами припинені. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що сім'я сторін розпалася, відновлена бути не може, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін. Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з нього аліментів, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 СК України визначені способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину. Одним із способів добровільного виконання матір'ю, батьком свого обов'язку утримувати дитину є відрахування аліментів на дитину за ініціативи платника (стаття 187 СК України). З аналізу зазначених норм вбачається, що примусовий порядок стягнення аліментів має бути способом захисту, а не способом зведення рахунків. Тому, якщо, наприклад, батько добровільно сплачує дитині аліменти у сумі, достатній для задоволення її потреб, то у позові про примусове стягнення з нього аліментів має бути відмовлено. Частиною другою статті 18 СК України передбачено, що суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Позивач стверджує, що хоче просто закріпити рішенням суду свій обов'язок по сплаті аліментів, з чого видно, що батько добровільно визнає той факт, що має утримувати доньку. Таким чином, суд вважає, що між батьками - сторонами по справі досягнута домовленість про сплату аліментів на спільну дитину. Виходячи із зазначених норм матеріального права та встановлених обставин суд вважає, що примусове стягнення аліментів з позивача є безпідставним, тому відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial