Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що 26 квітня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №005/04/06/09-002, згідно якого він отримав кредит у розмірі 19800 євро з кінцевим терміном повернення до 10 квітня 2011 року та 17 жовтня 2006 року між банком та [PERSON] було укладено наступний кредитний договір №2506/1006/87-021, згідно якого він отримав кредит у розмірі 27000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 10 грудня 2010 року. Відповідно до умов договору, відповідач зобов'язався забезпечити повернення отриманого кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом в сумі та строки , що передбачені договором. Однак, позичальником в порушення умов договору не було виконано прийняті на себе зобов'язання у зв'язку з чим у нього станом на 02 лютого 2012 року наявна заборгованість по договору №005/04/06/09-002 в розмірі 12373,42 євро, по договору №2506/1006/87-021 - 19483,49 доларів США, тому просив задовольнити позов. Також вказував на те, що правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» став ПАТ «Сведбанк», який в подальшому за договором факторингу відступив свої права на користь ТОВ «Вердикт Фінанс». Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та подав заперечення в якому вказав, що 12 лютого 2014 року між банком та [PERSON] були укладені угоди про визначення розміру зобов'язання та порядок його виконання та графіки погашення заборгованості, які виконуються належним чином, про свідчать платіжні доручення, а тому просив відмовити в задоволенні цього позову. Заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 2 лютого 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір факторингу № 11, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Вердикт Фінанс» права вимоги за рядом кредитних договорів, утому числі за кредитним договором, укладеним з відповідачем. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Враховуючи той факт, що ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником АК банку «ТАС-Комерцбанк», передав свої права за кредитним договором, укладеними між ним та відповідачем згідно договору факторингу № 11 від 2 лютого 2012 року ТОВ «Вердикт Фінанс», саме ТОВ «Вердикт Фінанс» є кредитором за цим договором. Станом на 02 лютого 2012 року [PERSON] свої зобов'язання за вказаними договорами належним чином не виконав у зв'язку з чим у нього наявна заборгованість по кредитному договору №005/04/06/09-002 в розмірі 12373,42 євро, що станом на 16 квітня 2013 року є еквівалентом 129372,06 гривні; по кредитному договорі №2506/1006/87-021 - заборгованість у розмірі 19483,49 доларів США, що станом на 17 квітня 2013 року є еквівалентом 155731,56 гривень. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як вбачається із заперечення, поданого представником відповідача, 12 лютого 2014 року між ТзОВ «Вердикт Фінанс» та [PERSON] було укладено дві угоди про визначення розміру зобов'язання та порядок його виконання по кредитних договорах за №005/04/06/09-002 та №2506/1006/87-021. Відповідно до п. 2 вищевказаних угод, відповідач визнає, що його прострочена заборгованість перед банком на момент їх укладення складає 155731, 56 гривень за кредитним договором №2506/1006/87-021 та 130247,95 гривень за кредитним договором №005/04/06/09-002, а тому сторони у добровільному порядку домовилися, що боржником буде відшкодовано по 90000 гривень, відповідно до кожного договору, у порядку визначеному графіком платежів (п.3 Угоди). За умови належного виконання [PERSON] умов п. 3 даної угоди у повному обсязі і в обумовлені строки, банк не матиме жодних майнових претензій до боржника то зобов'язання з погашення решти заборгованості, а саме - 65731,56 гривень за кредитним договором №2506/1006/87-021 та 40247,95 гривень за кредитним договором №005/04/06/09-002, вважатиметься припиненим (прощеним). Згідно ст. 605 ЦК України, зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Підтвердженням, щодо дотримання умов належного виконання даних угод, є копії платіжних доручень від 05 березня, 04 квітня та 05 травня 2014 року. Відповідно до п. 11 Угоди, підписання цієї угоди не змінює умов кредитних договорів, а лише встановлює порядок врегулювання існуючої заборгованості та наслідки дотримання такого врегулювання. Відповідно до роз'яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Суд вважає, що при укладенні угоди про визначення розміру зобов'язання та порядок його виконання, волевиявлення її сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони угод мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договори вчинені в письмовій формі, встановленій законом для його виду, спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Зміст укладеної угоди не суперечить вимогам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства, в ній передбачені як права, так і обов'язки, а також відповідальність за неналежне виконання цієї угоди обох сторін. Відповідно до п.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, відповідно до ст. 57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведене, суд вважає, що угоди від 12 лютого 204 року про визначення розміру зобов'язання та порядок його виконання відповідає вимогам чинного законодавства. Позивачем під час розгляду справи в суді, не надано доказів та не наведено жодних підстав на основі яких слід стягнути заборгованість за пред'явленим позовом, які вказані в укладених угодах і щодо яких визначено графік сплати такої заборгованості. Суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed