Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання. 04.07.2008 року між позивачем та відповідачем - [PERSON] було укладено договір позики. В день укладення угоди Позичальник отримав від Позикодавця 194000,00 грн., що за офіційним курсом НБУ складало 40000,00 дол. США, а останній зобов`язувався їх повернути до 04.07.2009 року. 27.07.2009 року відповідач написав розписку в якій визнає факт отримання позики, однак зазначає, що не може її повернути через важкий матеріальний стан. Крім того, підтверджує, що позика має бути повернута або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ, або у сумі 40000,00 дол. США. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2166/2010 р. від 03.12.2010 року позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача 411381,30 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2011 року, яке набрало законної сили, рішення суду першої інстанції змінено, зменшено суму до 388931,10 грн. На виконання рішення суду відкрито виконавче провадження, однак, на момент подання цього позову рішення суду не виконане. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.11.2019 у справі № 754/8071/19 з відповідача стягнуто 3% річних за період з 17.03.2011 по 01.11.2019 за прострочення виконання зобов`язання за договором позики у розмірі 99721, 91 грн. та судові витрати по справі зі сплати судового збору в розмірі 2623, 56 грн. При цьому, питання, щодо стягнення інфляційних витрат не розглядалось, а відтак позивач просить стягнути з відповідача розмір інфляційного збільшення який, станом на 02.06.2020 складає 650 253, 45 грн. Ухвалою судді від 09.06.2020 позовну заяву було залишено без руху та визначено позивачу термін для усунення викладених в ухвалі недоліків. Ухвалою судді від 11.08.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відповідно до ухвали внесеної до протоколу судового засідання від 25.09.2020 було вирішено закрити підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції суду, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду, як такі, що не отримані відповідачем. Відповідно правом на подачу відзиву не скористався. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з огляду на наступне. 04.07.2008 року між позивачем та відповідачем - [PERSON] було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки, відповідно до якої позичальник отримав від позикодавця 194000,00 грн., що за офіційним курсом НБУ складало 40000,00 дол. США. Відповідно до розписки [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти до 04.07.2009 року. 27.07.2009 року відповідач написав розписку в якій визнає факт отримання позики, однак зазначає, що не може її повернути через важкий матеріальний стан. Крім того, підтверджує, що позика має бути повернута або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ, або у сумі 40000,00 дол. США. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2-2166/2010 р. від 03.12.2010 року позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача [PERSON] 411381,30 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2011 року, рішення суду першої інстанції змінено, зменшено суму до 388931,10 грн. На виконання рішення суду відкрито виконавче провадження, однак, на момент звернення до суду з даним позовом рішення суду не виконане, відповідно грошові кошти не повернуті. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.11.2019 у справі № 754/8071/19 з відповідача стягнуто 3% річних за період з 17.03.2011 по 01.11.2019 за прострочення виконання зобов`язання за договором позики у розмірі 99721, 91 грн. та судові витрати по справі зі сплати судового збору в розмірі 2623, 56 грн. 26.05.2020 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Резніковим Олександром Григоровичем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2166/10 виданого Деснянським районним судом м. Києва на виконання судового рішення про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] . Згідно наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат за період з 17.03.2011 по 02.06.2020 (3366 днів прострочення) загальна сума грошових коштів (інфляційних втрат), яка підлягає стягненню за даним позовом (ціна позову) становить 650 253, 45 грн. Відповідач правом на подачу відзиву не скористався, твердження позовної заяви не спростував. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою частини другої статті 625 ЦК України, визначено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), також зазначено, що оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. З урахуванням викладеного, суд оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем інфляційних збитків підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6500 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved