Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON], спадкоємцем після якого він являється. За прийняттям спадщини звернувся [PERSON] та [PERSON]. В подальшому, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] та визнано право [PERSON] на спадкування після померлого [PERSON], як спадкоємиці третьої черги. На підставі вказаного рішення їй було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на: ? частину квартири [ADDRESS] та ? частину грошових вкладів загальною сумою 10743 грн. 73 коп. Вищевказане рішення суду було скасовано ВССУ та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року у позові [PERSON] було відмовлено. Вказане рішення вступило в законну силу. [PERSON] залишився єдиним спадкоємцем після померлого [PERSON], однак отримати спадщину в повному обсязі не зміг, оскільки свідоцтва про право на спадщину, видані [PERSON], скасовані не були. Тому просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 липня 2012 року, видане [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER], на ? частину квартири [ADDRESS], посвідчене державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Маріновою Л.С. та зареєстроване в реєстрі за № 2-1078; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 липня 2012 року, видане [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER], на ? частину грошових вкладів загальною сумою 10743 грн. 73 коп., посвідчене державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Маріновою Л.С. та зареєстроване в реєстрі за № 2-1079; скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на ? частину [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання. Третя особа в судове засідання не з`явилась, надійшли письмові пояснення по справі в яких, зокрема, просить слухати справу у відсутність представника. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року позов [PERSON] до [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], Головне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення та зміну черговості прав на спадкування було задоволено та: встановлено факт проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 1995 року по час смерті [PERSON] -[INFO]; визнано [PERSON] спадкоємицею четвертої черги спадкоємців [PERSON]; визнано право [PERSON] на спадкування після померлого [INFO] [PERSON], як спадкоємиці третьої черги (а.с.9-11). Враховуючи обставини, які виникли внаслідок винесення вказаного рішення, [PERSON] були видані: свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 липня 2012 на ? частину квартири [ADDRESS], посвідчене державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Маріновою Л.С. та зареєстроване в реєстрі за № 2-1078; свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 липня 2012 року на ? частину грошових вкладів загальною сумою 10743 грн. 73 коп., посвідчене державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Маріновою Л.С. та зареєстроване в реєстрі за № 2-1079. (а.с.28,29) Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року вищевказане рішення залишено без змін (а.с.12-14). Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.15-17). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], за участю третіх осіб - [PERSON], [PERSON], Головного управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення та зміну черговості прав на спадкування було відмовлено (а.с.18-19). Вказане рішення ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року та ВССУ від 04 червня 2015 року залишено без змін (а.с.20-25). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року заяву [PERSON], заінтересовані особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Десята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин було задоволено та встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON], [INFO], є двоюрідним братом [PERSON], [INFO], який помер [INFO]. (а.с.26-27) 22 червня 2016 року [PERSON] звернувся до Десятої КДНК із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на: [ADDRESS] та грошових вкладів, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтв, оскільки рішеннями судів не було скасовано раніш видані свідоцтва про право на спадщину на ? частину вказаної квартири та грошових вкладів на ім`я [PERSON] (а.с.31). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів (закріплених законом матеріально-правових заходів примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника) визначений у статті 16 ЦК України, згідно з пунктом 2 частини другої якої одним із таких способів є визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 1263 ЦК України, у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Частиною 4 ст. 1266 ЦК України передбачено, що двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Таким чином, враховуючи вищевказані рішення судів, [PERSON] є спадкоємцем третьої черги після померлого [PERSON], а тому має право на отримання спадщини, після померлого, в повному обсязі, з огляду на те, що являється єдиним спадкоємцем та у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, вказані обставини доказуванню не підлягають. Частиною 1,2 ст. 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину; якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ч. 1 ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 393 ЦК власник майна, права якого порушені в наслідок видання владним органом правового акту, має право вимагати поновлення становища, яке існувало до видання такого акту. Оскільки [PERSON] не має права на спадкування після померлого [PERSON], свідоцтва про право на спадщину, що були їй видані, є недійсними. Стосовно вимоги позивача про скасування реєстрації права приватної власності [PERSON] на ? частину [ADDRESS], то дана вимога в даному випадку задоволенню не підлягає, виходячи з того, що позивачем не зазначено, ким і як саме порушуються його право на перереєстрацію права власності на спірну квартиру. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 1102 грн. 40 коп. судового збору. З врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial