Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Маріупольської міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області про визнання рішення Виконавчого комітету таким, що втратило чинність, про припинення права власності на земельну ділянку та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з належними до нього прибудовами та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Спадкоємцями після смерті бабусі були батько позивача [PERSON] та його брат [PERSON] , які прийняли спадщину у вигляді житлового будинку. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , та позивач після смерті батька звернулась до нотаріальної контори та оформила свої спадкові права, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинку, розташований за адресою: [ADDRESS] . У травні 2020 року позивачу стало відомо, що у 2004 році її бабуся [PERSON] , яка на той час була власником житлового будинку, оформляла державний акт на земельну ділянку, але у зв`язку із смертю у лютому 2004 року не встигла його отримати, та зазначений державний акт з того часу знаходився у відділі у місті Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області. 05.06.2020 позивач отримала дублікат зазначеного державного ату на земельну ділянку серії ДН № 088141 від 30.08.2004, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів за № 486. Після цього позивач звернулась до Першої Маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Відповіддю нотаріуса № 1507/01-16 від 19.06.2020 позивачу надано письмове роз`яснення з питань оформлення спадщини, в якому зазначено, що земельна ділянка на час смерті [PERSON] на праві власності не належала. Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 205/2 від 19.05.2004 було вирішено передати [PERSON] у приватну власність земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0741 га., однак на той час [PERSON] вже померла. Таким чином, на даний час позивач не може здійснити дії щодо належного оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташований належній їй на праві власності будинок, через що просить визнати п. 1.3.5 рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 205/2 від 19.05.2004 «Про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки» таким, що втратило чинність, а саме визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, видану [PERSON] , який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 486 від 30.08.2004, та припинити право власності на ім`я [PERSON] на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.07.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі, по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 02.09.2020 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги визнав у повному обсязі. Представник відповідача Маріупольської міської ради Драпак Е.О. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, рішення у справі просила прийняти на підставі наявних матеріалів справи на розсуд суду. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області надав до суду письмові пояснення на позовну заяву в яких зазначив, що рішення, яке оспорюється позивачем, належить до актів, які передбачають конкретні приписи є індивідуальними нормативно-правовими актами та застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а отже не можуть бути скасовані. Також зазначив, що якщо за життя спадкодавець не набув право власності на об`єкт нерухомості, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Державний акт, виданий після смерті спадкодавця при зазначенні в ньому дати прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про передачу земельної ділянки у власність за життя спадкодавця, свідчить про набуття спадкодавцем права власності на земельну ділянку. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а також заяви позивача та відповідача, в якій остання визнала позовні вимоги в повному обсязі, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , про що видано свідоцтво про смерть серії та номеру [NUMBER] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з належними до нього надвірними прибудовами та спорудами, що розташований у [ADDRESS] . Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.10.2004 спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину у вигляді житлового будинку, що розташований у [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] . Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. Згідно свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Турченко Т.П., 15.04.2019 [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 19.05.2004 № 205/2 вирішено передати [PERSON] у приватну власність земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею: 0,0741 га. 05.06.2020 позивачем отримано дублікат державного акту на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , серії та номеру ДН № 088141 від 30.08.2004, акт зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 486, загальна площа земельної ділянки 0,0741 га, кадастровий номер земельної ділянки: 1412300000:04:024:0060, наданий відділом у місті Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області. 18.06.2020 позивач звернулась Першої Маріупольської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за законом, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Листом завідувач державної нотаріальної контори Турченко Т.П. від 19.06.2020 № 1507/01-16 надала роз`яснення з питань оформлення спадщини, а саме зазначила, що земельна ділянка [PERSON] на праві приватної власності не належала. Згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку власником цієї земельної ділянки вказана [PERSON] . Спадкоємством вважається перехід майнових прав померлого до спадкоємців. Але ж [PERSON] за своє життя право власності на вказано земельну ділянку не набув та право приватної власності на його ім`я на цю земельну ділянку не було зареєстровано у порядку, передбаченому законом. У даному випадку є спірним вважати [PERSON] власником земельної ділянки, так як на час її смерті право власності на цю земельну ділянку їй також не могло належати, що підтверджує факт видачі на її ім`я та після часу її смерті державного акту про право власності на земельну ділянку від 30.08.2004, який був виданий на підставі рішення Виконкому Маріупольської міської ради про передачу [PERSON] у приватну власність вказаної земельної ділянки, яке також було винесене 19.05.2004 № 205/2, а саме: після часу її смерті, у зв`язку з чим неможливо оформити спадкові права на земельну ділянку після смерті батька позивача - [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до ст. 378 Цивільного кодексу України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч.1 ст. 140 Земельного кодексу України, підстави припинення права власності на земельну ділянку є відчуження земельної ділянки за рішенням власника. Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташоване відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Ст. 7 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Ст.14 Конституції України та ст.1 Земельного кодексу України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно з положеннями ст.19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.9 Земельного кодексу України, п.34 ч.1 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» Маріупольська міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, передбаченому Земельним кодексом України. Згідно ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України цим та іншими законами, а також повноважень переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. Ч.ч. 1, 2 ст. 116 Земельного Кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про визнання п. 1.3.5 рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 205/2 від 19.05.2004 «Про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки» таким, що втратило чинність, а саме: визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, видану ім`я [PERSON] , яка зареєстрована в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 486 від 30.08.2004, та припинення права власності на ім`я [PERSON] на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , не відповідають вимогам закону, а тому вимоги, щодо їх визнання обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved