Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа без самостійних вимог Берегівський районний відділ головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що житловий будинок [ADDRESS] належить йому в цілому на підставі договору купівлі - продажу від 23.09.2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Берегівського нотаріального округу [PERSON]. Відповідачі виїхали з будинку та не проживають у ньому більше десяти років, однак добровільно з реєстраційного обліку зніматися не бажають, так і по сьогоднішній день вони зареєстровані в [ADDRESS] Сам факт реєстрації відповідачів за його адресою створює для нього перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом. Вважає, що відповідачі втратили право на користування житловим будинком [ADDRESS] оскільки не проживають в даному будинку. Наявність формальної реєстрації відповідачів за вище вказаною адресою, де вони раніше проживали, створює для позивача незручності, порушує його право власності на нерухоме майно та тягне за собою збільшення розміру плати за комунальні послуги. 13.12.2013 року позивачем [PERSON] через канцелярію суду подана заява, згідно якої, він виходячи із ст. 31 ЦПК України, зменшує позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом та зняття його з реєстраційного обліку. В іншій частині позов підтримає з підстав викладених у позовній заяві та просить задовольнити. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак подав заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позові та доданих письмових доказів. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до ст. 76 ЦПК України, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ГУДМС Берегівського РВ в судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви просить суд справу розглянути без його участі на розсуд суду. Перевіривши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, пришов до висновку, що змінені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 6). З копії будинкової книги вбачається, що в будинку за вищевказаною адресою прописаний відповідач [PERSON], [INFO] (а.с. 3). Крім того, з листа Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області №3243 від 03.12.2013 року, вбачається, що [PERSON], [INFO], значаться на реєстраційному за адресою: [ADDRESS] Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Таким чином виникнення права у членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів сім'ї власника на користування цим будинком (квартирою). Права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт права власності є похідним від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження об'єктів права приватної власності, законом не передбачено при цьому перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина четверта статті 156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок (квартиру) за цим власником, тобто при незмінності власника майна. Виходячи з наведеного, відповідач [PERSON] внаслідок відчуження житлового будинку втратив право користування зазначеним житлом. При таких обставинах справи, суд вважає, що є правові підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] оскільки має тільки формальну реєстрацію у вказаному будинку, але не проживає в ньому. У ст. 29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири( будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд вважає, що право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено та підлягає захисту, у зв'язку з існуванням факту реєстрації у житловому будинку [ADDRESS] відповідача [PERSON], так як останній знятися добровільно з реєстраційного обліку з вказаної адреси не бажає, має тільки формальну реєстрацію у вказаному будинку, але не проживає в ньому. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Позивачем вимоги позову доведені, на підставі наданих доказів, встановлені обставини, що свідчать про порушення його права, яке підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved