Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Азовелектросталь» (далі ПрАТ «Азовелектросталь») про стягнення невиплаченої заробітної плати. Під час розгляду справи позивач вточнив позовні вимоги, просив суд стягнути з ПрАТ «Азовелектросталь» суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 12621,13грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 5348,72грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що працював у ПрАТ «Азовелектросталь» по 05.02.2015р., але з серпня 2014р. та по теперішній час відповідачем не виплачена заборгованість по заробітній платі. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, заяву про розгляд справи в його відсутність не подавав, проте надіслав до суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що 05.02.2015р. позивача було звільнено, але розрахунок проведено не було. Вказав, що заборгованість на даний час складає 12621,13грн. (у тому числі компенсація за невикористану відпустку 1297,11грн., вихідна допомога 1208,17грн.), розмір середнього заробітку за період з 06.02.2015р. по 03.07.2015р. складає 5348,72грн. Просив відмовити в задоволенні позову. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу у відсутності представника відповідача на підставі ст. 224 ЦПК України, заочно. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у відповідача: ПрАТ «Азовелектросталь» та був звільнений 05.02.2015р. у звязку із скороченням штату працівників. Розрахунок з позивачем після звільнення проведено не було, що не заперечується відповідачем. Із встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли трудові правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як працівника, на отримання нарахованої заробітної плати та компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у звязку з порушенням відповідачем, як підприємством, права позивача на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права: Частину сьому статті 43 Конституції України якою встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частину першу статті 116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частину першу статті 117 КЗпП України відповідно до якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства. На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по справі №6-64цс13, зокрема: відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. В матеріалах справи відсутні належні, достовірні та допустимі докази того, що відповідач не мав можливості здійснити своєчасну виплату усіх належних позивачу сум. При цьому, суд застосовує положення: частини першої та другої статті 4 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, якими передбачено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел; частини шостої вказаного закону, якою гарантовано, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості; частини 5 статті 97 КЗпП України, якою встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку, а всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Зважаючи на зміст застосовуваних та вказаних норм матеріального права, а також встановлені судом обставини, право позивача на своєчасну оплату праці слід визнати таким, що було порушено відповідачем, а тому, на підставі частини першої статті 55 Конституції України, частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 117 КЗпП України воно підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не виходячи при цьому за межі позовних вимог відповідно до ст.11 ЦПК України. Враховуючи, що сторонами не заперечується сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 12621,13грн. (у тому числі компенсація за невикористану відпустку 1297,11грн., вихідна допомога 1208,17грн.) та розмір середнього заробітку за період з 06.02.2015р. по 03.07.2015р. - 5348,72грн., вказані суми підлягають стягнення з відповідача на користь позивача. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, розмір якого становить 243,60грн., тому в силу положень частини третьої статті 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved