Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зняття її з реєстрації за адресою : [ADDRESS] оскільки остання тривалий час за цією адресою не проживає та своїх речей в приміщенні не має. В позові зазначив що відповідачка є його колишньою дружиною. З початку літа 2018 року відповідачка в спірному приміщенні не проживає, мешкає за іншою адресою у своєї матері. комунальні платежі не здійснює, своїх речей в приміщенні не тримає. Вважає що її реєстрація порушує його право власності. Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 16.09.20 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Довідкою з реєстру встановлено що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Треті особи отримавши копію позову своїм правом на подання відзиву не скористались. Відповідачці було спрямована копію позову разом з ухвалою про відкриття провадження, однак правом на подання відзиву остання не скористалась. Суд вважає, що відповідач без поважних причин не подала відзив, тому, при відсутності заперечень в позовній заяві з боку позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні факт та відповідні їм правовідносини: за адресою : [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] згідно до довідки про склад сім*ї від 26.08.20 року. Право власності зареєстровано за [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину. Рішенням Ленінського р/с м. Харкова від 02.11.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачка є колишньою дружиною позивача. Верховний суд України, висловив у Постанові № 6-709цс16правову позицію, згідно з якою, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Судом вірогідно встановлено, оскільки не спростовано відповідачкою, що з літку 2018 року вони разом не мешкають. Матеріали справи не містять доказів наявності будь-яких перешкод з боку позивача для проживання відповідачки за спірною адресою. Суд вважає встановленим, що [PERSON] не проживає у спірному будинку без поважних причин понад 2 роки, у зв`язку з чим дійшов висновку про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, з підстав, передбачених ст.405 ЦК України. Враховуючи вище зазначене, те, що відповідачем заперечень на позовну заяву не надано, суд змушений розглядати справу на підставі наданих доказів і вважає що є всі підстави для задоволення позову. З відповідача на підставі вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved