Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним та повернення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27.01.2020 року позивач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Козел В.М. У цей же день передав частину документів для вивчення і подальшого залучення в якості доказів. Після попереднього ознайомлення з наявними документами сторони дійшли згоди, що документи, які будуть потрібні для складання позовної заяви, у подальшому будуть передаватися через співробітника туристичного агентства, в офісі якого працює відповідач. 28.01.2020 року позивач здійснив переказ грошових коштів у розмірі 2500,00 грн. (50% від суми гонорару за надання правової допомоги за умовами підписаного договору) на карту Приватбанку, власником якої є відповідач. 21.02.2020 року позивач передав через посередника відсутні для складання позовної заяви документи за вказівкою відповідача, отриманою раніше. Зазначає, що 15.07.2020 року він був змушений в односторонньому порядку розірвати Договір про надання правової допомоги, укладений з відповідачем 27.01.2020 року, з огляду на неодноразове порушення відповідачем положень Договору, а саме неврахування пропозицій позивача щодо проекту позовної заяви. З урахуванням уточнених вимог просить суд визнати договір про надання правової допомоги , укладений 27.01.2020 року між [PERSON] і [PERSON] , недійсним та зобов`язати відповідача повернути кошти у розмірі 2500,00 грн., які були перераховані йому 28.01.2020 року у якості оплати за виконання умов Договору щодо перерахунку пенсії за вислугу років від 27.01.2020 року. Ухвалою суду від 27.07.2020 року дану позовну заяви залишено без руху. Ухвалою суду від 04.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі пославшись у їх обґрунтування на обставини, викладені в позові, просить їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову. З`ясувавши думку позивача і відповідача, дослідивши надані суду докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір про надання правової допомоги. Факт укладення зазначеного договору сторони не оспорюють, а тому відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Предметом договору про надання правової допомоги є надання юридичних послуг з питань перерахунку пенсії у Пенсійному фонді України та адміністративних судах України. Отже, за умовами договору про надання правової допомоги, адвокат Козел В.М., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2835 від 27.02.2008 року, виданого Донецькою КДК №38, зобов`язався надати послуги у відповідності з вимогами клієнта, у рамках діючого законодавства. Адвокат має право відступити від цих вказівок, якщо за умовами обставин справи це необхідно в інтересах клієнта. (п. 2.1. Договору) Клієнт, у свою чергу, зобов`язався зокрема надати адвокату всі необхідні документи, сплатити розмір винагороди у визначений договором строк. (п. 2.2. Договору) Сторонами узгоджено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом одного року, а в частині фінансових зобов`язань - до фактичного виконання цих зобов`язань або до набранням рішенням законної сили. Отже, даним договором сторони обумовили предмет договору, права та обов`язки сторін, порядок вирішення спорів та строк дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зі змісту визначення правочину можна виділити такі основні його ознаки: 1) правочин є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки; 2) правочин - це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних учинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів; 3) правочин породжує правовий наслідок (наприклад, бажання спадкодавця заповісти своє майно визначеному суб`єкту зумовлює виникнення для останнього цивільних прав та обов`язків); 4) правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права; 5) правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку . Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (наприклад, заповіт). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Основними ознаками договору є: - договором є домовленість, тобто для його існування повинен бути компроміс, волевиявлення учасників, яке збігається; - для договору повинна бути домовленість двох чи більше осіб, що означає, що з волевиявлення лише однієї сторони не може виникнути договір; договір повинен бути спрямований на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, що свідчить про його правову природу юридичного факту . Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі - ВСУ) від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій. Статтею 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено форма та зміст договору про надання правової допомоги. Отже, договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики Тобто, за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (частина п`ята статті 626 ЦК України). Отже, договір про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг, може бути оплатним або безоплатним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.?ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину. За змістом ч.?ч. 2-3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У даній справі сторони уклали письмовий договір про надання правової допомоги, у якому визначили умови та строки дії договору. Звертаючись із даним позовом до суду позивач зазначав, що він був вимушений розірвати вказаний договір через невиконання адвокатом його вказівок з приводу включення необхідного відповідача у проект позовної заяви щодо перерахунку пенсії за вислугу років, а також включення визначеної ним постанови КМУ, що на його думку істотно впливає на розмір пенсії. При цьому, позивач не зазначив, які вимоги закону не було дотримано сторонами під час вчинення правочину. Тобто, фактично позивач оспорює не сам договір про надання правової допомоги з приводу додержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.?ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а дії адвоката з приводу належного надання правової допомоги за укладеним договором. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з того, що позивачем не наведено підстав недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.?ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, та яким чином узгоджені сторонами умови дійсно порушують права позивача, що в свою чергу свідчить про те, що оспорюваниий договір про надання правової допомоги є дійсними в силу ст. 203 ЦК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки сторонами обумовлено предмет договору, умови, права та обов`язки сторін, порядок вирішення спору та строк дії договору. Даний договір підписано сторонами, його зміст не суперечить ЦК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», особи, які вчинили правочин, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідає їх внутрішній волі, правочин вчинено у формі, встановленій законом, та правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено порядок припинення, розірвання договору про надання правової допомоги, згідно із якою дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору. Отже, наведені позивачем у позовній заяви обґрунтування позову є підставою для вирішення питання щодо припинення або розірвання договору про надання правової допомоги, що є наслідком для вирішення питання ризиків, пов`язаних із достроковим припиненням (розірванням) договору. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання договору про надання правової допомоги, укладеного 27.01.2020 року між [PERSON] і [PERSON] , недійсним. Позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути кошти у розмірі 2500,00 грн., які були перераховані йому 28.01.2020 року у якості оплати за виконання умов Договору щодо перерахунку пенсії за вислугу років від 27.01.2020 року, є похідною від позовної вимоги про визнання договору про надання правової допомоги, укладеного 27.01.2020 року між [PERSON] і [PERSON] , недійсним, у задоволенні якої позивачу відмовлено, а тому суд дійшов висновку, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі не відшкодовуються.

Outcome: dismissed