Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким що втратив право на проживання за адресою : [ADDRESS] оскільки останній тривалий час за цією адресою не проживає та своїх речей в приміщенні не має. В позові зазначив що відповідач є його сином. Останній більше 4 років в спірному приміщенні не проживає, комунальні платежі не здійснює, своїх речей в приміщенні не тримає. Прохала визнати його таким що втратив право на користування належним позивачу будинком. Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 20.05.19 року відкрито загальне позовне провадження. На адресу суду надійшла письмова заява відповідача в якій останній позов визнав та прохав розглядати справу за його відсутність. За таких обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні факт та відповідні їм правовідносини: за адресою : [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1955рн., [PERSON] 1976 р.н., [PERSON] 1952 р.н., [PERSON] 1985 р.н., [PERSON] 2018 р.н. згідно до довідки від 24.04.2019 року. Право власності на вказане домоволодіння зареєстроване за позивачем на 1/3 частину згідно до договору купівлі-продажу від 24.06.1977 р. , та 2/3 частини на підставі договору купівлі-продажу віж 10.06.1977 р. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідач є рідним сином позивача. Верховний суд України, висловив у Постанові № 6-709цс16правову позицію, згідно з якою, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Актом сусідів встановлено по [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2014 року. Матеріали справи не містять доказів наявності будь-яких перешкод з боку позивача для проживання відповідача за спірною адресою. Суд вважає встановленим, що [PERSON] не проживає у спірному будинку без поважних причин понад 3 роки, у зв`язку з чим дійшов висновку про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, з підстав, передбачених ст.405 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved