Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про про визнання права користування земельною ділянкою та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою з тих підстав, що 20 грудня 2005 року між позивачем та власником земельної ділянки [PERSON] було укладено договір оренди землі терміном на 10 років. 04 вересня 2007 року між позивачем та [PERSON] до вказаного договору було укладено додаткову угоду, якою строк дії договору було збільшено до 15 років. У квітні 2015 року відповідач звернувся до позивача із повідомленням про отримання орендованої земельної ділянки у спадщину після смерті [PERSON], навесні 2015 року здійснила обробіток земельної ділянки, яка була передана у оренду позивачу без правових підстав і таким чином перешкоджає позивачу у користуванні ділянкою. Крім того, позивач звернувся до державного реєстратора з приводу проведення державної реєстрації права оренди на земельну ділянку, однак реєстратором було відмовлено про відмову у державній реєстрації внаслідок того, що орендодавцем земельної ділянки не являється [PERSON], яка померла [INFO] року, а власником ділянки є [PERSON] 07.05.2015 року на адресу відповідача було направлено лист із пропозицією укласти договір оренди земельної ділянки у новій редакції з метою приведення у відповідність до вимог ст.148-1 Земельного кодексу України та було додано два примірники проекту договору оренди землі. Однак відповідач на вказану пропозицію відповіді не надала, висловлює свій намір самостійно обробляти земельну ділянку, в теперішній час ділянка обробляється невідомими особами. За таких обставин позивач просив суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні ТОВ «Агрофірма Кочубій» земельною ділянкою шляхом звільнення земельної ділянки та надання ТОВ «Агрофірма Кочубій» можливості використання земельної ділянки та зобов'язати [PERSON] підписати додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки із викладеним текстом. [PERSON] в свою чергу звернулась із зустрічним позовом до ТОВ «Агрофірма Кочубій» з вимогою визнати додатковий договір №1 до договору оренди землі недійсним з тих підстав, що [PERSON] він не підписувався, так як на той час матір була нерухома і не могла ні підписати договір, ні бути присутньою при передачі землі у оренду і оспорюваний договір має ряд текстових неточностей, а також додатковим договором двічі внесено зміни до п.9, в зв'язку з чим є незрозумілою чинність внесених змін, та пунктом 1.3 додаткового договору змінено та викладено у новій редакції п.41 основного договору, який передбачає відповідальність за невиконання або неналежне виконання договору та змінено його на врегулювання порядку набрання чинності договором та додатки до нього. Передбачені п.1.3.додатки до договору не надавались. Грубі порушення законодавства при укладенні додаткового договору вимогам чинного законодавства відповідач вважає беззаперечною підставою для визнання зазначеного додаткового договору оренди недійсним відповідно до закону. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача також в судове засідання не з'явився, до суду надав телефонограму про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Новоархангельської районної державної адміністрації, яку було замінено ухвалою суду на належну, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні 20.12.2005 року між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма Кочубій» був укладений договір оренди земельної ділянки площею 5,44 га, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району терміном на 10 років і який було зареєстровано у Новоархангельському відділі КРФЦДЗК 06 березня 2006 року за № 227. 04.09.2007 року між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма Кочубій» був укладений додатковий договір до договору оренди земельної ділянки від 20.12.2005 року (зареєстрований у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному агенстві земельних ресурсів України» 06 вересня 2007 року за № 127), відповідно до якого до основного договору були внесені зміни і по тексту додаткового договору 1.1. викладено п.9 договору у наступній редакції: «9. Орендна плата в розмірі 2,5 відсотка від проіндексованої нормативної грошової оцінки земельної ділянки становить 1321 грн67 коп. Орендна плата вноситься орендарем щорічно у грошовій або натуральній формі. У випадку, якщо орендна плата вноситься у натуральній формі, ціна продукції встановлюється на рівні ціни, за якою орендар продає аналогічну продукцію третім особам. Орендар надає безкоштовно послуги по оранці та культивації присадибної ділянки на площі 0,5 га. У 2007 році, як виключення, орендна плата збільшується на 1122 грн». 1.2 викласти п.9 договору у наступній редакції: «8.Договір укладено на 15 років. У разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням». 1.3 викласти п.41 договору у наступній редакції: «41. Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий -в орендаря, третій- в органі, який провів державну реєстрацію у Новоархангельському районому відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному агенстві земельних ресурсів України». Невід'ємними частинами договору є: копія державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий план земельної ділянкиз відображенням обмежень у її використанні та встановленні земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі; акт приймання-передачі об'єкта оренди. 1.4. Інші положення договору залишити без змін. Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] [PERSON] належала земельна ділянка розміром 5,44 (кадастровий номер [NUMBER]), яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зазначено, що власником земельної ділянки розміром 5,4405 (кадастровий номер [NUMBER]), яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району, відповідно до свідоцтва про право на спадщину є [PERSON]. Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки- це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі-це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.16 Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із нормою ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Так статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на час укладення додаткового договору) визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом. У разі якщо договором оренди землі передбачається здійснити заходи, спрямовані на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину , а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Так на момент укладення додаткового договору пункт 9 викладено у двох різних редакціях, що суперечать одна одній, а саме одним пунктом визначено розмір орендної плати та строк дії договору оренди, що призводить до невизначеності чітких змінених умов основного договору оренди. Умовами додаткового договору чітко не визначено строк внесення орендної плати, зазначено лише, що орендна плата вноситься щорічно у грошовій або натуральній формі без конкретно визначеної дати (терміну). З врахуванням умов додаткового договору, строк дії основного договору становить 10 років та 15 років, що є неможливим для чіткого зазначення умов договору. Крім того, пункт 41 викладено у новій редакції, яка повністю виключає умову відповідальності за невиконання або неналежне виконання договору оренди, що прямо суперечить вимогам ст.15 Закону України «Про оренду землі». З врахуванням вищевикладеного, умови додаткового договору суперечать вимогам вищезазначеному Закону, а тому вказані обставини є підставою для визнання додаткового договору недійсним. Твердження відповідача, що її матір не підписувала додатковий договір, належними та допустимими доказами не доведено. Оскільки строк дії основного договору оренди між сторонами, який був укладений на 10 років закінчився, тому позовні вимоги позивача щодо усунення перешкод у користування орендованою земельною ділянкою не можуть бути задоволені. Крім того, відповідно до вимог частин 1-4 ст.148-1 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. У разі переходу права власності на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні, від держави до територіальної громади або від територіальної громади до держави до набувача земельної ділянки переходять права та обов'язки власника земельної ділянки за правовідносинами постійного користування нею. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов'язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім'я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку. Повідомлення про перехід права власності від держави до територіальної громади або навпаки підлягає опублікуванню у друкованих засобах масової інформації місцевої сфери розповсюдження із зазначенням кадастрового номера, місця розташування та площі земельної ділянки. За згодою сторін договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту чи застави до такого договору можуть бути внесені зміни із зазначенням нового власника земельної ділянки. Однак у відповідності до ч.5 ст.148-1 Земельного кодексу України вимоги цієї статті поширюються на випадки переходу повноважень від одного органу державної влади до іншого при розпорядженні земельними ділянками державної власності, які перебувають у їх постійному користуванні, що суперечить вимогам позивача по заявленим позовним вимогам. Крім того, статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тому, за вказаних обставин, примушування відповідача до підписання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки суперечить вищезазначеним нормам і тому правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповіднодо ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved