Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 123432,97 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до заяви №б/н від 18.11.2011, відповідач отримав кредит в розмірі 12000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Взяті на себе зобов`язання позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором. Відповідач не надавав позивачу вчасно грошові кошти для погашення заборгованості, чим порушив зобов`язання за договором. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань утворилася заборгованість, яка станом на 17.09.2019 складає 277069,84 грн., з яких 11032,77 грн. - заборгованість за кредитом; 261950,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4086,89 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом до відповідача, в якому просив стягнути заборгованість за кредитом на підставі вказаного договору. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.07.2016 позовні вимоги задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість за вказаним вище кредитним договором в загальному розмірі 16920,68 грн. У зв`язку із чим позивач вважає, що від суми заборгованості позивача станом на 17.09.2019, яка складає 277069,84 грн., задоволенню підлягає різниця між нею та стягнутою заочним рішенням суду від 01.07.2016 сумою заборгованості в розмірі 16920,68 грн., а також штраф в розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та штраф в розмірі 781,94 грн. (процентна складова), а в загальному розмірі стягненню підлягає 261431,10 грн. Позивач на власний розсуд просив стягнути з відповідача частину від суми, яка підлягає стягненню на думку позивача, а саме - 123432,97 грн., яка складається з наступного: 320,00 грн. - заборгованість за кредитом; 123112,97 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 02.12.2018 по 17.09.2019. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Відповідно до змісту ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, про відкриття провадження у справі повідомлявся належним чином. Суд, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що до кредитного договору №б/н від 18.11.2011, укладеного шляхом підписання відповідачем заяви «Про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку» від 18.11.2011 (далі - Заява) були застосовані норми цивільного законодавства, які регулюють таку форму договору, як договір приєднання, однак, суд не може погодитися з таким твердженням і застосувати до вказаного договору норми договору приєднання з огляду на наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. До даних правовідносин не можна застосувати правила договору-приєднання, передбачені ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) і Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з Умов та витяг з Тарифів у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивачем надано витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 10-33) (далі - Умови) та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 9) (далі - Тарифи), але вказані витяги не містять підпису відповідача, який би свідчив про те, що саме ці умови і саме ці тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву, а також те, що умови і тарифи в подальшому не змінювались без його відома. Суд наголошує, що позивачем не надано копії примірника Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які відповідно до ст. 207 ЦК України, як один із примірників договору, мають містити підпис відповідача, а надано лише витяги з них. На підставі викладеного суд вважає, що оскільки Тарифи та Умови, які надані позивачем на підтвердження своїх вимог не містять підпису відповідача, а позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умов та Правил надання банківських послуг і саме ці Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» розумів відповідач підписуючи Заяву, а також те, що Умови і Тарифи в подальшому не змінювались, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 18.11.2011, шляхом підписання Заяви. Отже, суд відхиляє умови кредитного договору №б/н від 18.11.2011, викладені в Умовах (а.с. 10-33) та в Тарифах (а.с. 9), через недостовірність цих доказів, а при вирішенні справи керується лише тими умовами кредитного договору від 18.11.2011, які сторони узгодили шляхом підписання Заяви. Із копії Заяви (а.с. 8) вбачається, що в останній відсутні відомості про домовленість сторін щодо розміру коштів, які надаються в кредит, процентів за користування кредитом, розміру неустойки за порушення зобов`язань. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Вимог про стягнення процентів з підстав та у розмірах, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема, ст. 1048 ЦК України позивачем не заявлено. Вказане вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), в якій суд аналогічним чином вибрав і застосував норми ст. ст. 634, 633, 638, 1054, 1055 ЦК України в тотожній справі. Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до копії заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.07.2016 (а.с. 5), позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №б/н від 18.11.2011 задоволено в повному обсязі та стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором. Представник позивача вказує в позовній заяві, що, враховуючи вказане рішення суду, стягненню з відповідача підлягає різниця між сумою заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.11.2011 станом на 17.09.2019 та стягнутою заочним рішенням суду від 01.07.2016 сумою, а також штраф відповідно до умов вказаного кредитного договору. Такі вимоги позивача суперечать діючому законодавству у зв`язку із тим, що позивач не мав права нараховувати відсотки та штраф за кредитним договором № б/н від 18.11.2011 після звернення до суду із вимогою про стягнення заборгованості за таким кредитним договором, оскільки звернувшись до суду із позовною заявою про дострокове повернення кредитних коштів, процентів та неустойки, позивач змінив умови даного договору щодо строку його дії. На час звернення з таким позовом до суду вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, а тому нарахування процентів та неустойки відповідно до умов такого договору після набрання законної сили рішенням суду про задоволення такого позову або часткового задоволення є безпідставним. Вказане вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.07.2018 по справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), в якій суд аналогічним чином вибрав і застосував норми ст. ст. 611, 1048 ЦК України в справі з аналогічним предметом спору. У зв`язку із тим, що сума заборгованості відповідача за кредитним договором №б/н від 18.11.2011, яку просить стягнути позивач, нарахована позивачем після стягнення заборгованості відповідача за кредитним договором № б/н від 18.11.2011 на підставі заочного рішення суду від 01.07.2016, то суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення такої заборгованості є необґрунтованими, оскільки нарахування цієї заборгованості після набрання чинності заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.07.2016 було здійснено без відповідних законних підстав. Відповідно до ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, позивачем не доведено наявність у відповідача не стягнутої заборгованості перед позивачем за кредитним договором №б/н від 18.11.2011, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed