Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Червоногвардійському районі м.Макіївки про відшкодування моральної шкоди, на обґрунтування якого зазначав, що у червні 2004 року стався нещасний випадок на виробництві під час якого він отримав травму внаслідок якої висновком МСЕК від 02 лютого 2005 року йому було вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності, у зв'язку з чим просив стягнути на його користь моральну шкоду у сумі 20 000 грн. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено частково та на відшкодування моральної шкоди на користь позивача стягнуто 7500 грн. і 734 грн. 93 коп. витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги. Та стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір. В апеляційній скарзі відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Червоногвардійському районі м.Макіївки Донецької області просить скасувати рішення суду і постановити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» змінено Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в частині виплати моральної шкоди, тому у суду не було законних підстав для задоволення вимог. Посилаються на те, що відповідальним у виникненні страхового випадку є підприємство з яким позивач перебував у трудових правовідносинах. Крім того, вважає, що позивачем не доведений факт спричинення йому моральної шкоди, оскільки не наданий висновок медичних органів про наявність факту заподіяння моральної шкоди та її характер. Висновок МСЕК про встановлення стійкої втрати професійної працездатності є підставою для відшкодування позивачу матеріальної шкоди і не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди; інших доказів спричинення моральної шкоди позивач не надав. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційного суду підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове. Позивач у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали цивільної справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні в частині розподілу судових витрат з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи суд 1 інстанції встановив, що позивач 02 червня 2004 року під час виконання трудових обов'язків він отримав виробничу травму внаслідок чого висновком МСЕК від 02 лютого 2005 року йому вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності. Ушкодженням здоров'я, яке заподіяне позивачу внаслідок виконання ним трудових обов'язків, що спричинило йому моральні та фізичні страждання, обмежило його можливість вести активний спосіб життя, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди. За таких обставин судом обґрунтовано зроблено висновок, що за змістом ст.ст. 21, 28, 30, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві» (в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду виникає в особи з дня встановлення їй висновком МСЕК стійкої втрати працездатності вперше. Таким чином, право у позивача на відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров'я виникло ще до набрання чинності законів на які посилається апелянт. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» змінено Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» оскільки право на звернення з позовом у [PERSON] виникло у 2005 році, а зміни до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» набрали чинності 1 січня 2015 року. Згідно із ч. 8 ст. 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Відповідно до роз'яснень, які наведені у пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року, у справі № 6-26цс12. Крім того, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Доводи відповідача про те, що не надано суду доказів отримання позивачем моральних страждань та необґрунтовано визначено суму відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає безпідставними. Визначена судом сума відшкодування моральної шкоди є справедливою та такою, що відповідає характеру та ступеню моральних страждань, стану здоров'я позивача. Виходячи з наведеного, та враховуючи доводи апеляційної скарги відповідача, апеляційний суд вважає, що рішення суду в цієї частині відповідає матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає. Проте, вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача підтверджені документально витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката у сумі 734 грн. 93 коп. та не врахував положення ст.. 88 ЦПК України відповідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позовні вимоги задоволено частково то відсутні підстави покладати на відповідача у повному обсязі витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката. Тому рішення суду в цієї частині підлягає зміні. З урахуванням часткового задоволення вимог позивача з відповідача на користь позивача підлягає стягненню підтверджені документально витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката у сумі 275 грн. 60 коп.

Outcome: partial