Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти, а саме заборгованість за основним зобов`язанням у сумі 1875532,67 грн, 3% річних за несвоєчасне повернення боргу у сумі 168309,79 грн та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 23 червня 2016 року між сторонами в письмовій формі було укладено договір грошової позики, який нотаріально не посвідчувався та відповідно до п. 1.1. якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 1900300 грн, що на дату укладання договору еквівалентно 67077 Євро, відповідно до офіційного курсу НБУ, а відповідач взяв на себе зобов`язання в строк до 31 жовтня 2016 року повернути у гривнях суму коштів, що на дату їх повернення буде еквівалентна 67077 Євро, відповідно до офіційного курсу НБУ. Вказує, що передача позики від позивача до відповідача, а також написання останнім розписки здійснено в присутності свідка [PERSON] . В порушення взятих на себе зобов`язань за договором, не зважаючи на численні вимоги позивача повернути борг, відповідач гроші не повернув. Зазначає, що відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 28 жовтня 2019 року (дата подачі позову) вартість 1 євро становить 27,960891 грн, а тому загальна сума заборгованості відповідача на 28 жовтня 2019 року в гривнях становить 1875532,67 грн (27,960891*67077). Крім того, позивач має право отримати, а відповідач зобов`язаний сплатити першому 3% річних за несвоєчасне повернення боргу. Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється повернути борг, позивач змушений звертатись з цією позовною заявою до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та не заперечував проти заочного розгляду справи з ухваленням заочного рішення суду. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив не подавав, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. До початку судового засідання відповідач в черговий раз подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадження загальнодержавного карантину. Суд вважає, що заява відповідача задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року N 87/2020 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України запроваджено карантин. Посилання клопотань відповідача на загальнодержавний карантин, як на підставу для чергового відкладення справи, не може бути прийнято до уваги, оскільки постанова Кабінету Міністрів України N 211 від 11 березня 2020 року не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях. Наразі карантинні заходи є послабленими, з 12 травня 2020 року дозволена робота адвокатських офісів, а з 01 червня 2020 року Україна перейшла на 3 етап карантинних послаблень. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Відповідач проживає у м. Дніпро та має об`єктивну можливість з`явитися у судове засідання. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином сповіщеного відповідача. Вислухавши представника позивача [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 23 червня 2016 року сторони уклали договір грошової позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві у власність грошові кошти в розмірі 1900300 грн, що є еквівалентом 67077 євро за курсом НБУ на момент підписання даного договору, а відповідач зобов`язався повернути позивачу суму, що є еквівалентом 67077 євро, в гривнях за курсом НБУ на дату повернення позики в термін до 31 жовтня 2016 року (а.с.6-7). Згідно п. 2.1. договору грошової позики від 23 червня 2016 року, позика надається в готівковій формі. Факт отримання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником у момент передачі йому суми позики. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Фактичне отримання грошових коштів позичальником від позикодавця підтверджене допустимим доказом, визначеним ч. 2 ст. 1047 ЦК України - розпискою боржника (а.с.11), за якою відповідач підтвердив факт отримання від позивача 1900300 грн, що є еквівалентом 67077 євро за офіційним курсом НБУ на день складення цієї розписки. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк виконання грошового зобов`язання за договором позики на час розгляду справи минув. За вимогами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час розгляду справи в суді борговий документ (відповідна розписка), знаходиться у позивача. Наведені обставини, в сукупності з відсутністю відповідних заперечень з боку відповідача, поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідач суму позики до цього часу не повернув. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України прострочив виконання грошового зобов`язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, останній, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та зобов`язаний сплатити суму боргу. Розмір заборгованості та його розрахунок сторонами не оспорюється. Таким чином, враховуючи, що відповідач до тепер не повернув позивачу позичені гроші у повному обсязі, суд вважає за необхідне задовольнити пред`явлені позивачем позовні вимоги про стягнення суми основного боргу за договором позики та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 1875532,67 грн. Частиною другою ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач також просить стягнути 3% річних за несвоєчасне повернення боргу у сумі 168309,79 грн, яка також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума основного боргу за договором позики у розмірі 1875532,67 грн та заборгованість за 3% річних за несвоєчасне повернення боргу у сумі 168309,79 грн, що разом становить 2043842,46 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 9605 грн.

Outcome: approved