Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] з позовом про визначення місця проживання дитини, в якому посилаючись на неналежне виконання відповідачем материнських обов'язків просив визначити місце проживання їх спільного сина - [PERSON] за його фактичним місцем проживання, оскільки він утримує та доглядає дитину. [PERSON] зловживає спиртними напоями та ігнорує обов'язок щодо виховання дитини. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити, також пояснив, що син проживає з ним, при цьому зазначив, що не буде чинити перешкоди для спілкування дитини з матір'ю. Представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити. До того ж пояснив, що рішенням Виконавчого комітету Обухівської міської ради №564 визначено місце проживання дитини з батьком, позивачем по даній справі. Відповідачка [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечила та пояснила що рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради №564 не оскаржувала. До того ж подала зустрічну позовну заяву про визнання місця проживання дитини на обґрунтування якої зазначила, 17 жовтня 2014 року між нею та позивачем за первісним позовом був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON]. Спільне життя з відповідачем не склалося, 08.12.2017 року шлюб між ними розірвано. На даний час дитина проживає разом з батьком, син не достатньо спілкується з матір'ю, [PERSON] перешкоджає їй спілкуватися з дитиною, не надає її відвідувати, займатись її вихованням. Вважає, що рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради №564, щодо місця проживання їхнього сина є необґрунтованим на не законним. Тому просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] з матір'ю. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] проти задоволення первісних позовних вимог заперечив, та повідомив, що вони є необґрунтованими та безпідставними. Шлюб між сторонами розірвано, сторони мають неприязні відносини. Син сторін проживає з батьком, але це не на користь дитині. [PERSON] перешкоджає спілкуванню позивачці за зустрічним позовом з її сином. [PERSON] має стабільний дохід, місце проживання, тому вона може утримувати сина. Відповідач за зустрічним позовом має заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк», тому вважає що він не в змозі фінансово утримувати сина. Зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] підтримала заявлені первісні позовні вимоги, вказала, що службою в справах дітей дане витання вивчалося, також на засідання комісії викликалася мати дитини, але вона не з'явилися. Комісією було прийнято рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки батько займається вихованням доньки та в нього більш сприятливі умови проживання. Суд, вислухавши позивача, відповідача, представників, перевіривши матеріали справи дійшов то такого. Судом встановлено, що сторони від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Син сторін з вересня 2017 року проживає разом з батьком - [PERSON] - за місцем його фактичного проживання та знаходиться на його утриманні, що підтверджується актом складеним депутатом міської ради про обстеження житлово-побутових умов. Житлово-побутові умови батька в цілому забезпечують можливість належного виховання та розвитку дитини, батько за місцем свого проживання спроможний забезпечити дитину можливістю відвідування навчального закладу, для дитини створені всі необхідні умови для проживання, навчання та розвитку. Син сторін забезпечений одягом, взутям, іграшками, приладдям для розвитку. Має окрему кімнату, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов. Згідно рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради №564 від 07.11.2017 року визначено місце проживання [PERSON], [INFO], за фактичним місцем проживання його батька [PERSON] [ADDRESS]. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо визначення місця проживання дитини. При наданні правової оцінки спору суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ст. ст.11,15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно п.2 ч.1 ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Доводи відповідача по первісному позову/позивача по зустрічному позову - [PERSON], що [PERSON] є недобрим батьком, що він більше зосереджений на своїх власних інтересах, і не надасть належного виховання сину є суб'єктивними. Обставин та дій з боку позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову/ - [PERSON], які б негативно впливали на фізичний та духовний розвиток дитини як на складову виховання, в судовому засіданні не встановлено. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем за зустрічним позовом предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню. Враховуючи викладені вище обставини справи, вимоги Закону України «Про охорону дитинства», особисті якості батьків, можливість створення батьком дитини належних умов для виховання дитини, його більшу турботу і увагу до дитини, а також думку органу опіки та піклування, виходячи із найвищих інтересів дитини, аналізуючи кожен аспект відносин до дитини, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити вимоги первісного позову в частині визначення місця проживання дитини, оскільки залишення дитини проживати з батьком відповідає її інтересам та чинному законодавству, а також забезпечить розвиток дитини. Згідно ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Суд вважає, що позовні вимоги доведені під час розгляду справи, тому позов слід задовольнити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved