overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що він є власником 1/2 частини житлового будинку №4 по провулку Валі Котика м.Коростень Житомирської області, вартість якої складає 96794 грн.. Відповідач є власником іншої 1/2 частин вказаного будинку. З попереднім власником другої частини будинку ним було узгоджено порядок користування будинком, який був розділений на окремі ізольовані квартири, однак статус будинку як спільної власності перешкоджає йому в повній мірі здійснювати свої права. Просив виділити йому у власність в натурі 1/2 частину будинку №4 по провулку Валі Котика м.Коростень Житомирської області, яка становить квартиру №1 та належні до неї господарські будови, відповідачу виділити квартиру №2 з належними до неї господарськими спорудами, припинити їх право спільної власності на будинок. Позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити, подавши про це письмову заяву, клопотав про розгляд справи в його відсутність. Відповідач позов визнала, подавши про це письмову заяву, погодилась на розгляд справи в її відсутність. За таких обставин справу розглянуто у відсутність сторін. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу майна, яке знаходиться в спільній частковій власності, оскільки сторони є власниками спільного майна і заявлено вимогу про виділення кожній з них належної частини в спільному майні. Вирішуючи питання про те, яка правова норма за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ст.58,ч.1 Конституції України) підлягає застосуванню до цих правовідносин, враховуючи час їх виникнення, встановлено, що такою є ст.367 ЦК України, відповідно до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Кожна сторона є власником 1/2 частини спірного житлового будинку та господарських споруд до нього. Вказана обставина підтверджена довідкою КП «Коростенське МБТІ» №119 від 15.01.2016 року, довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №55195457 від 15.03.2016 року. Фактично в натурі частки сторін виділені. Даний обєкт нерухомості являє собою окремо розташоване домоволодіння (садиба), до складу якого входять одноповерховий житловий будинок та господарські споруди. Можливість поділу спірного обєкту нерухомості підтверджена висновком №699 від 02.10.2015 року. З запропонованим варіантом поділу сторони згодні. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що він є власником квартири [ADDRESS], в якій як співмешканка попереднього власника проживає відповідач. Попередній власник перед відчуженням квартири повідомив відповідача про необхідність виселення з приміщення. Однак відповідача з приміщення не виселилась, що перешкодило йому як новому власнику вселитись в квартиру. В даний час відповідач самоправно займає належне йому приміщення. Просив виселити відповідача з її сином [PERSON] з квартири [ADDRESS], сягнути судові витрати. Позивач свої вимоги підтримав з вищезазначених підстав та просив їх задовольнити, подавши письмову заяву. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання, до суду не з'явився, свої пояснення та заперечення не надав. За таких обставин, суд за згодою позивача провів розгляд справи заочно. Дослідивши письмові матеріали та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житловим приміщенням, яке являється власністю позивача. Позивач з 20.05.2017 року являється власником квартири [ADDRESS], в якій проживає відповідач з членом своєї сімї. . Вирішуючи питання про те, які правові норми за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ст.58,ч.1 Конституції України) підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи час їх виникнення, встановлено, що такими є ст.ст.391 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право відповідача на проживання в житловому приміщенні позивача до набуття позивачем права власності на нього було похідним від права попереднього власника майна [PERSON] і припинилось з часу відчуження ним приміщення. Права на користування майном позивача відповідач не набула, однак проживає в ньому без будь-яких правових підстав. Відповідач має інше житло (1/4 частину квартири [ADDRESS]), де може проживати зі своєю дитиною. За таких обставин, враховуючи, що проживання відповідача в належній позивачеві квартирі перешкоджає йому вільно користуватись своїм майном, спільне проживання сторін в спірному житловому приміщенні не можливо, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 07.04.2011 року по 12.10.2012 року працював на підприємстві відповідача. Після звільнення відповідач розрахунок з ним не провів, на час звернення до суду не виплатив 9361,62 грн. розрахункових коштів. Просить стягнути на його користь вказані кошти. Позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, справу просив розглядати в його відсутність. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Його представник в судове засідання не з'явився, по причини повторної неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив, заперечень щодо позовних вимог не надав. За таких обставин справу розглянуто заочно у відсутність сторін. Дослідивши в судовому засіданні письмові матеріалами справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносин з приводу невиплати розрахункових коштів при звільненні працівника, який регулюється нормами трудового законодавства. Позивач з 07.04.2011 року по 12.10.2012 року працював на підприємстві відповідача. Ці обставини підтверджені такими доказами, як копія трудової книжки з внесеними до неї записами про наказ №68к від 06.04.2011 року та наказ №19-к від 12.10.2012 року. Згідно наданої відповідчем довідки №52 від 29.07.2013 року станом на 29.07.2013 року відповідач заборгував позивачеві 9361,62 грн. розрахункових коштів. Інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи (пропущення строку позовної давності тощо), та докази на їх підтвердження відсутні. З установлених обставин випливає, що відповідачем при звільненні позивача були порушенні положення ст.116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), відповідно до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Враховуючи вказане, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 19.11.1994 року по 05.06.2018 року вони перебували в шлюбі. Під час перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу придбали будинок [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано на відповідача. Після розірвання шлюбу дійти згоди щодо розподілу спільного будинку не можуть. Просив поділити спільне майно у виді будинку [ADDRESS] , визнати за ними право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач належним чином повідомлена про судовий розгляд, відзиву на позов не подала. Дослідивши письмові матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони перебували в шлюбі з 19.11.1994 року. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05.06.2018 року шлюб розірвано (справа №279/4785/17). 15.09.2000 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу №8801, було придбано будинок [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано на відповідача. Відповідач доводи позивача не оспорила та не спростувала. Таким чином, позивачем доведено, що вказане в позові майно є його спільним з відповідачем майном, яке на час судового розгляду існує та зареєстровано за відповідачем. За таких обставин, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Оскільки підлягає задоволенню вимога позивача про визнання його права на 1/2 частину спірного майна, то право відповідача на вказану частину підлягає припиненню, що не є виходом за межі позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 20.07.1996 року по 11.02.2015 року вони перебували в шлюбі. Під час перебування в шлюбі за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS], автомобіль марки ВАЗ-21073 р.н.з. [NUMBER], присадибну ділянку площею 0,0560 га на території садового товариства «Будівельник» м.Коростень, гараж [NUMBER] в гаражному кооперативі №5. Просив поділити спільне майно, виділити йому у власність автомобіль марки ВАЗ-21073 р.н.з. [NUMBER], гараж [NUMBER] в гаражному кооперативні №5, виділити у власність відповідачеві квартиру [ADDRESS], присадибну ділянку площею 0,0560 га на території садового товариства «Будівельник» м.Коростень, розподілити судові витрати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Відповідач позов визнала. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об′єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Сторонами під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу 27.09.2006 року придбано квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована на позивача, 18.09.2010 року було придбано автомобіль марки ВАЗ-21073 р.н.з. [NUMBER], який зареєстровано на відповідача. Позивачем також заявлено про придбання сторонами у власність земельної ділянки та гаража, однак право власності на ці об'єкти не підтверджено, а подані розписка від 03.10.2000 р., довідка №42 від 02.12.2009 р., договір від 07.12.2002 р., довідка №21 від 20.04.2016 року не є правовстановлюючими документами, що підтверджують право власності на нерухоме майно, якими являються земельна ділянка та капітальна будова гаража. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню, оскільки право власності на частину майна позивачем не підтверджено. На підставі викладеного,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 24.09.1997 року є власником квартири [ADDRESS] . У 2020 році довідався, що в ЄРЗВМ міститься запис від 13.04.2006 року №3101236 про накладення на квартиру Коростенською міською державною нотаріальною конторою арешту до реєстрації ним права на квартиру. Арешт було накладено постановою державного виконавця Коростенського МРВ ДВС від 20.10.2003 р. №284239. На заяву до відповідача про зняття арешту отримав відповідь, що виконавчих документів на виконанні у відповідача не перебуває. Просив скасувати арешт квартири [ADDRESS] , накладений постановою державного виконавця Коростенського МРВ ДВС від 20.10.2003 р. №284239, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №3101236. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд, проти задоволення позовних вимог не заперечив, відзив не подав. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що позивач з 02.10.1997 року є власником квартири [ADDRESS] . На вказану квартиру постановою державного виконавця Коростенського МРВ ДВС від 20.10.2003 р. №284239 було накладено арешт, зареєстрований 13.04.2006 року за №3101236 Коростенською міською нотаріальною конторою. Згідно відповіді відповідача на запит позивача №18.24-25/46823 від 27.07.2020 року виконавчих проваджень відносно позивача в підрозділі виконавчої служби не перебуває. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що реєстрація обтяження на майно позивача, проведена на підставі рішення відповідача, створює перешкоди в реалізації права на розпорядження належним позивачеві майном, відповідач не довів правомірність існування такого обтяження, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з відповідача, який з 06.06.2013 року по 31.10.2016 року перебував на обліку як отримувач пенсії, утримувались аліменти на користь [PERSON]. За перерахування аліментів позивачем було сплачено поштовий збір в сумі 396,22 грн., який з відповідача не утриманий. Просив стягнути з відповідача поштовий збір в сумі 396,22 грн.. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем відзиву на позовну заяву та інших заяв не подано. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що під час отримання відповідачем пенсійних виплат з нього проводилось утримання аліментів, які направлялись на адресу стягувача за виконавчим документом. На пересилку аліментів стягувачеві позивач поніс витрати в сумі 396,22 грн., які з відповідача не стягнені. Вказані обставини відповідачем не оспорені. Згідно положень Закону України «Про виконавче провадження» в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум є одним з видів витрат виконавчого провадження. Поштовий переказ стягувачу стягнених аліментних сум здійснюється за рахунок боржника. Позивачем під час здійснення переказу стягувачу аліментних сум було понесено витрати в сумі 392,22 грн., які підлягають стягненню з відповідача. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що згідно з умовами договору факторингу від 22.12.2014 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ТОП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами №2007425957 від 23.12.2013 року та №2006091810 від 03.10.2013 року, укладеними між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] про отримання 17520,00 грн. та 10016,00 грн. зі строком повернення до 23.12.2015 року та 03.10.2016 року відповідно. Відповідач своїх обовязків не виконує, станом на 02.01.2018 року має заборгованість за кредитним договором №2007425957 в сумі 22055,03 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 16060,00 грн., по відсотках за користування кредитом в сумі 1,21 грн., комісії в сумі 5993,12 грн.. Також станом на 02.01.2018 року має заборгованість за кредитним договором №2006094810 в сумі 11142,65 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 8435,45 грн., по відсотках за користування кредитом в сумі 0,60 грн., комісії в сумі 2706,602 грн.. Позивач просить стягнути на його користь вказану заборгованість та понесені судові витрати. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачем відзив на позовну заяву та інших заяв чи клопотань не подано. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини в сфері кредитування. 22.12.2014 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ТОП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами №2007425957 від 23.12.2013 року та №2006091810 від 03.10.2013 укладеними між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] про отримання 17520,00 грн. та 10016,00 грн. зі строком повернення до 23.12.2015 року та 03.10.2016 року відповідно. Згідно проведеного позивачем розрахунку, правильність якого відповідачем не оспорена, він станом на 02.01.2018 року має заборгованість в сумі 22055,03 грн. за договором №2007425957 від 23.12.2013 року та 11142,65 грн. за договором №2006091810 від 03.10.2013 року. Розрахунок проведено відповідно до умов укладених відповідачем договорів, відповідачем не оспорений. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит на сплатити проценти. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач належно не виконував прийняті на себе зобовязання відповідно до укладеного з позивачем договору, істотно порушував його умови, що є підставою для стягнення з винної особи заборгованості. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з нього на користь відповідача відповідно до рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.04.2014 року стягуються аліменти на утримання двох дітей - сина [PERSON], [INFO], та дочки [PERSON], [INFO]. З 23.10.2017 року син [PERSON] після досягнення 14-річного віку проживає разом з ним, перебуває на його утриманні. Просить звільнити його від сплати аліментів на користь відповідача на утримання сина [PERSON] з дня подання позову. Позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити, подавши письмову заяву. Відповідач позов визнала, подавши письмову заяву. За таких обставин справу розглянуто в підготовчому засіданні у відсутність сторін. Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу виконання обов'язку утримувати неповнолітніх дітей, який регулюється нормами сімейного законодавства, а саме положеннями глави 15 СК України . Сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO], який 23.10.2017 року досяг 14-річного віку, реалізував своє право на визначення місця свого проживання з позивачем. З жовтня 2017 року дитина проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.04.2014 року з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання двох дітей - сина [PERSON] та дочки [PERSON]. Відповідач визнала той факт, що з жовтня 2017 року їх спільний з позивачем 14-річний син знаходиться на утриманні позивача. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Право на отримання аліментів має той з батьків, з яким проживає дитина. Згідно ст.197,ч.2 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з обставиною, що має істотне значення. Норми сімейного законодавства, які регулюють аліментні зобов'язання батьків, не передбачають можливості повного звільнення боржника від сплати аліментів, однак ст.273 СК України, яка регулює схожі правовідносини, передбачає можливість звільнення члена сім'ї від сплати аліментів, якщо змінився матеріальний чи сімейний стан особи, яка їх сплачує. Вказане дозволяє зробити висновок про те, що норми, які регулюють аліментні обов'язки батьків, містять прогалину в частині вирішення питання про звільнення боржника від сплати аліментів через зміни, що мають істотне значення, в числі яких є зміна місця проживання неповнолітньої дитини, яка призводить до того, що дитина проживає разом з тим з батьків, який сплачує аліменти на користь іншого батька, та перебуває безпосередньо на його утриманні. За таких обставин, можливим та доцільним є застосування до спірних правовідносин відповідно до ст.10 ч.1 СК України положень ст.273 СК України за аналогією. Враховуючи, що неповнолітня дитина сторін проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, відповідач позовні вимоги визнала, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved