Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року визнано за позивачем в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . На підставі даного рішення, державним реєстратором департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, [PERSON] за позивачем зареєстровано право власності на дану квартиру, таким чином квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. У спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який порушує права власника на вільне володіння, користування та розпорядження. Просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивача витрати пов`язані з наданням правничої допомоги та з оплатою судового збору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд постановити, рішення, яким позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти наданого позову заперечив та звернувся з зустрічною позовною заявою про визнання права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 14 серпня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, який був посвідчений нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори. Відповідно до умов даного договору позивач за зустрічним позовом зобов`язувався довічно утримувати [PERSON] , забезпечувати необхідною допомогою і зберігати квартири в її безкоштовному довічному користуванні, а також сплачувати комунальні послуги, окрім того була визначена вартість необхідної допомоги в розмірі 150 грн. кожного місяця. Позивачем за зустрічним позовом виконувалися всі умови договору, однак згодом [PERSON] змінила своє ставлення до нього на негативне та почала відмовлятися від його допомоги, а відповідач за зустрічним позовом почав чинити перешкоди в подальшому виконанні умов договору, в зв`язку з тривалістю періоду виконання умов даного договору майже 9 років дають йому право визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Представник позивача за первісним позовом проти зустрічного позову заперечив, посилаючись на його необґрунтованість. Окрім того просив суд застосувати строки позовної давності, оскільки договір довічного утримання був розірваний ще в 2010 році, а з зустрічним позовом відповідач звернувся лише у 2018 році. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.02.2010року по справі №2-392/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання позов задоволено, розірвано договір довічного утримання від 14.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ( а.с. 10). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.07.2010р. заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.02.2010 р. залишено без змін (а.с. 11-12). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.10.2012 року по справі №2605/6116/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві, про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років, визнання спадкоємцем четвертої черги задоволено, встановлено факт проживання однією сім`єю понад п`ять років [PERSON] з [PERSON] , яка померла [INFO] , як бабусі та онука. Визнано [PERSON] спадкоємцем четвертої черги за законом після померлої [PERSON] (а.с. 13-15). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року по справі №756/11608/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] , про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом задоволено, визнано за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 16-18). Державним реєстратором департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, [PERSON] за [PERSON] , зареєстровано право власності на дану квартиру, таким чином квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 9). Відповідно до довідки №104/22-1936 від 20.02.2018 за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована одна особа (а.с. 19). Відповідно до витягу №27890177 реєстру територіальної громади м. Києва від 02.03.2018 [PERSON] зареєстрований 28.07.2005 в квартирі [ADDRESS] (а.с.20). Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Приймаючи до уваги встановлені судом обставини, враховуючи, що позивач є власником зазначеної квартири, також те, що відповідач перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися належними йому правами власника в зазначеній квартирі та розпоряджатися своєю власністю, а тому первісний позов підлягає задоволенню. Відповідач звернувся з зустрічним позовом про визнання права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , посилаючись на тривалість періоду виконання умов даного договору та на положення ч. 2 ст. 756 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва №2-392/10 від 19.02.2010, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.07.2010, встановлено що [PERSON] неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.07.2010 встановлено, [PERSON] свої зобов`язання за договором виконував неналежно, оскільки грошова допомога [PERSON] надавалася без урахування коефіцієнту індексації, а з січня 2008 року - надання грошової допомоги припинено повністю. На момент звернення [PERSON] до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання борг по сплаті за житлово-комунальні послуги складав 518,34 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач за зустрічним позовом зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що договір довічного утримання було розірвано рішенням суду і зв`язку з неналежним його виконанням, [PERSON] не довів обставин, на які посилалися, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Інші наявні в матеріалах справи докази, які було надано учасниками справи, висновків суду не спростовують. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. На підставі вищевикладеного, як вбачається з позовної заяви розмір судових витрат, понесених Позивачем у зв`язку з розглядом справи, зокрема витрат на правничу допомогу, становить 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. що підтверджується актом надання послуг від 15.03.2018 року ( а.с.24). Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в сумі в сумі 704 грн. 80 коп. З викладеного,

Outcome: approved