Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , в якій проживає позивач та є її власником. Посилаючись на те, що у зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] , який з 2000 р. не проживає у зазначеній квартирі та його точне місцезнаходження йому невідоме. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, в якому він проживає. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням позивачу необхідно для того, щоб вільно розпоряджатися своїм правом власності на квартиру. Позивач в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання також не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. При вирішенні цивільно-правового спору, що виник між сторонами, слід виходити з того, що право користування жилим приміщенням (сервітут) є похідним від прав титульного власника, а тому суд встановлює обставини та умови, за яких особа набула права користування чужим житлом. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. На підтвердження права власності на зазначену квартиру позивач надав договір дарування від 10.10.2012 р., витяг про державну реєстрацію та технічний паспорт, відповідно до яких, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] /а. с. 7, 8, 9/. Як вбачається з відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] а. с. 21/. Факт не проживання відповідача [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , з 2000 р., підтверджується актом опитування свідків /а. с. 11/. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 316 Цивільного Кодексу України (далі за текстом - ЦК України), право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі спливу строку, на який його було встановлено. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Але, у позовній заяві позивач зазначив, що понесені витрати у вигляді судового збору в розмірі 768,40 грн., з відповідача на його користь не стягувати. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 319, 321, 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: approved