Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просив: визнати за ним право власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS], а також на ? частину транспортного засобу марки «Шевролет Лачетті» д/н [NUMBER], як набуті у період перебування у шлюбі з відповідачем. Крім того, позивач також звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON], у якому просив: визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS], укладений 06 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш\~Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №3-636; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] за записом №10700065 від 06 серпня 2015 року. Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.09.2015р. об'єднано в одне провадження позовні вимоги у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності. Крім того, [PERSON] та [PERSON] звернулись з зустрічним позовом до [PERSON], у якому просили: припинити право [PERSON] на частку у спільному майні (квартирі) за адресою [ADDRESS]; визнати дійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS], укладений 06 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш\~Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №3-636. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечували. Відповідачі проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечували, посилаючись на його необґрунтованість, та просили задовольнити зустрічний позов. Третя особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, проте звернулась до суду з заявою про розгляд справи без участі її представника. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 17.08.1974р. між сторонами укладено шлюб, який був зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1231. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2013р. №422/9093/12 шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі подружжям набуто у власність майно у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS], та автомобіля «Шевролет Лачетті», д/н [NUMBER]. Так, [PERSON] з 1979 року є членом Житлово-будівельного кооперативу-278, у зв'язку з чим за період з листопада по червень 1991 року подружжям у повному обсязі було виплачено пайовий внесок за кооперативну квартиру за адресою [ADDRESS], у сумі 8208 крб. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.01.2007р. в подальшому [PERSON] одноособово набула право приватної власності на квартиру за адресою [ADDRESS], на підставі довідки ЖБК №278 від 23.11.2006р. за №128 та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2091 від 21.10.1999р. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з п.п. «а» п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Суд не бере до уваги посилання [PERSON] на довідку ЖБК-278 №109 від 28.07.2015р. (а.с. 66) як на достатній доказ того, що вона одноособово виплатила пайовий внесок за спірну квартиру у розмірі 8208 крб., оскільки як пояснила допитана у судовому засідання в якості свідка [PERSON] (головний бухгалтер ЖБК-278, яка складала та підписувала довідку), у кооперативі відсутні копії первинних документів, на підставі яких було видано вказану довідку. При цьому, висновок про одноосібну сплату паю [PERSON] посадовими особами ЖБК-278 зроблено у зв'язку з тим, що саме [PERSON] була членом кооперативу, а відтак відповідні кошти могли бути внесені на рахунки ЖБК лише від її імені. Свідок також вказала, що їй не відомо, за рахунок яких коштів (спільних чи особистих кожного з подружжя) фактично виплачувався пайовий внесок. З урахуванням пояснень свідка [PERSON] суд не бере до уваги і посилання [PERSON] на квитанцію №430 від 10.04.1979р. про сплату нею пайового внеску у розмірі 3430 крб., оскільки дана квитанція не підтверджує, що відповідний пайовий внесок був зроблений виключно за рахунок особистих коштів [PERSON] Суд критично ставиться до твердження [PERSON] про те, що пайовий внесок за кооперативну квартиру був внесений нею за рахунок особистих коштів, отриманих від продажу двох успадкованих об'єктів нерухомості, оскільки відповідно до наданого нею листа КП «Синельниківське МБТІ» №144 від 13.10.2015р. (а.с. 143) нерухоме майно за адресою [ADDRESS], було відчужене у 1991 році [PERSON], а не [PERSON], а домоволодіння за адресою туп. Упертий, 40, було успадковане відповідачем лише у 1995 році (а.с. 163), а відтак пайові внески у період з 1979 року по 1991 роки не могли виплачуватись за рахунок коштів, отриманих від реалізації останнього домоволодіння. Суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON] щодо того, що кошти, отримані [PERSON] від продажу домоволодіння за адресою [ADDRESS], були передані [PERSON] для виплати пайового внеску за спірну квартиру, оскільки за змістом ч. 1 ст. 44, ч. 1 ст. 244 ЦК України договір дарування на суму понад 100 (500) карбованців повинен бути укладений у простій письмовій (нотаріальній) формі, а відповідно до ст. 46 цього ж Кодексу недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (ст. 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків. Крім того суду не надано жодних доказів на підтвердження вартості домоволодіння, відчуженого [PERSON] у 1991 році. Водночас, як вбачається із трудової книжки [PERSON] (а.с.а.с. 181-196), а також з пояснень сина подружжя [PERSON], допитаного судом у якості свідка, у період, коли подружжям виплачувались пайові внески, [PERSON] постійно працював, проживав спільно з [PERSON] та вів з нею спільне господарство. З огляду на викладене, а також враховуючи, що [PERSON] не надано суду достатніх доказів на підтвердження того, що пайовий внесок за квартиру за адресою [ADDRESS], було внесено за рахунок її особистих коштів, суд доходить висновку, що дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя на підставі ст. 22 КПШС України. Відповідно до ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Як встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2013р. №422/9093/12 та не заперечувалось у судовому засіданні, шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинено сторонами ще у 1998 році. Оскільки автомобіль марки «Шевролет Лачетті» д/н [NUMBER], було придбано [PERSON] у 2005 році (а.с. 52), тобто через 7 років після фактичного припинення шлюбних відносин, а також враховуючи, що суду не надано доказів придбання даного автомобіля за спільні кошти подружжя, суд доходить висновку про наявність визначених ст. 57 СК України підстав для визнання вказаного автомобіля особистою приватною власністю [PERSON] Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Судом встановлено, що 06.08.2015р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш\~Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №3-636, на підставі якого у цей же день право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] Враховуючи, що [PERSON] не надавав нотаріально засвідчену згоду на відчуження спірної квартири за адресою [ADDRESS], яка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування такої квартири, укладеного 06.08.2015р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш\~Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3-636, та, відповідно, скасування державної реєстрації права власності на дану квартиру за [PERSON] за записом №10700065 від 06.08.2015р. Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що у подружжя є три сина: [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]), який є інвалідом 1 групи з дитинства та потребує постійного стороннього догляду (а.с.а.с. 140, 201). Як вбачається з пояснень [PERSON], допитаного судом у якості свідка, з довідки Голови квартального комітету від 18.12.2015р. та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, після фактичного припинення шлюбних відносин у 1998 році [PERSON] не надавав дружині матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх на той момент дітей [PERSON] та [PERSON], при цьому їх непрацездатний син [PERSON] постійно проживає з матір'ю [PERSON] та доглядається виключно нею. За таких обставин, суд доходить висновку про існування визначених ст. 70 СК України підстав для збільшення частки [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя до 2/3 частин спірної квартири, а відтак первісний позов підлягає задоволенню в частині визнання за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/3 частину спірної квартири. Щодо зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання дійсним договору, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Враховуючи, що суду не надано доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ст. 365 ЦК України, у суду відсутні підстави для припинення частки [PERSON] у спірній квартирі. При цьому, за змістом п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Таким чином, у суду відсутні підстави для задоволення зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання дійсним договору. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial