Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики посилаючись на те, що 28.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до пункту 1 договору позики, [PERSON] взяв у борг у позикодавця кошти в сумі 555 000 грн. Відповідно пункту 2 договору позики, [PERSON] зобов'язаний повернути позику у строк до 20.06.2018 року. Проте в порушення вимог п. 2 договору позики, відповідач у визначений строк кошти не повернув. З метою врегулювання спору в позасудовому порядку позивач 28.06.2018 року звернувся до відповідача з листом повернення суми боргу за договором позики. Однак, станом 15 серпня 2018 року, відповідач не повернув борг за договором позики та взагалі не надав жодної відповіді на звернення позивача, тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики від 28.04.2018 року в розмірі 555 000 грн. 00 к. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з (повідомленням) сторін. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просить суд слухати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач до суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. З норм ч. 2 ст. 1047 ЦК України вбачається, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Як вбачається з матеріалів справи, 28.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики відповідно до умов якого позикодавець передає позичальникові кошти в сумі 555 000 грн. Повернення зазначеної в даному договорі суми повинно бути не пізніше 20.06.2018 року. (а. с. 5) Відповідно до розписки від 28.04.2018 року відповідач [PERSON] зобов'язався кошти, які взяв в борг у позивача [PERSON] повернути йому особисто до 20.06.2018 року. (а. с. 6) Позивач [PERSON] звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу 28.06.2018 року. (а. с. 7) Вказану вимогу відповідачем було проігноровано. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч. 1 ст. 1047 ЦК України) Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості), що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов'язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики в частині повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики частково, грошові кошти позивачу в повному обсязі не повернув, в порядку ст. 1051 ЦК України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред'явлено вимоги до відповідача про стягнення суми боргу в розмірі 555 000 грн. 00 к. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5500,00 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved