Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, обґрунтовуючи тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17.06.2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 22000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач зобов'язався слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконувала, не вчасно надала грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, в результаті чого станом на 03 липня 2017 року виникла заборгованість в сумі 43993,31 гривень, яка складається з: 11272,17 гривень - тіло кредиту; 17342,38 гривень - відсотків за користування кредитом; 12807,65 гривень - нараховано пені, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500,00 гривень (фіксована частина) та в сумі 2071,11 гривень (процентна складова), що стало причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що відповідач 17.06.2010 дійсно підписувала анкету - заяву, яка оформлювалась одночасно з видачею платіжної картки. В анкеті - заяві було зазначено лише про отримання кредитного ліміту у розмірі 8000 гривень, але будь яких інших істотних умов договору в анкеті - заяві не вказано. З зазначеними в анкеті - заяві Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку відповідача ознайомлено не було, будь - яких додаткових документів вона не підписувала, хоча банку нічого не заважало надати вказані документи для ознайомлення та підпису. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, давши їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що відповідно до анкети - заяви від 17.06.2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 8000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. (а.с. 10). Згідно довідки наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», 17 червня 2010 року, тобто в дату підписання анкети - заяви, відповідачу була видана картка [NUMBER] з терміном дії до 11 місяця 2013 року (а.с.85). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В анкеті - заяві позичальника (відповідача у справі) на отримання кредиту зазначено, що він ознайомлений і згодний із Умовами та правилами надання банківських послуг, в яких, зокрема, в п. 1.1.7.11 зазначено «Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той же строк». Пунктом 1.1.7.31 тих же правил передбачено «Термін позовної давності щодо вимог банку з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат банку складає 50 років». Однак вказані вище Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи анкету - заяву, а також те, що ці Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника - з боку позивача не надано. Крім того, в анкеті - заяві від 17 червня 2010 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. 10 листопада 2017 року ухвалою суду вживалися заходи щодо витребування у ПАТ КБ «Приватбанк» відповідних доказів та розрахунків на підтвердження отриманих сум, виданих карток та доказів ознайомлення відповідача з наданими Умовами та правилами - але вимоги суду так і не були виконані з боку позивача та запитувану інформацію не надано (а.с.57). За таких обставин, Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається в обґрунтування своїх позовних вимог представник ПАТ КБ «Приватбанк» - не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Приходячи до такого висновку суду враховує правову позицію викладену у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 березня 2017 р. у справі № 6-2320цс16, де акцентується увага на те, що згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). У даній справі між сторонами було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Представник відповідача 27 листопада 2017 року звернулась до суду з заявою, в якій просила застосувати строк позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмовити йому у задоволенні позову (а.с. 129). Враховуючи викладене та зважаючи на те, що 17 червня 2010 року відповідачем було підписано анкету - заяву на отримання кредитного ліміту у розмірі 8000 гривень та згідно якої було отримано кредитну картку [NUMBER] строком дії виключно до листопада 2013 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у серпні 2017 року, то суд приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин загального трирічного строку позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст. 267 ЦК України є правовою підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа №6-16цс15) та постанові від 01 липня 2015 року (справа №6-757цс15). Суд не може погодитись з доводами представника позивача з приводу того, що відповідачем саме в рамках раніше підписаної анкети - заяви від 17 червня 2010 року було отримано інші кредитні картки за тими ж самими Умовами та правилами надання банківських послуг, оскільки зазначені обставини не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом, в розумінні ст.ст. 75, 76, 77 ЦПК України та базуються виключно на бажаних припущеннях позивача, які безпідставно ототожнюють першу видану картку [NUMBER] строком дії до листопада 2013 року - з іншими видами карток, які отримувала відповідач пізніше. У позивача фактично не існувало жодних перешкод для того, щоб на протязі 3-х років з дати закінчення строку дії зазначеної картки (листопада 2013 року), звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх права, однак, як вбачається з існуючих розрахунків, Банк здійснює переведення цього боргу на нові видані картки з встановленим кредитним лімітом, але вже за мінусовим значенням, замість того, щоб відмовити такому позичальникові у встановленні такого нового кредитного ліміту. Фактично такий фінансовий механізм, на думку суду, є штучним переведенням існуючої суми боргу без будь - яких обмежень у часі та тягне за собою наслідки невизначеності моменту виникнення права банку на звернення до суду за захистом своїх права в межах передбачених законом строків позовної давності в контексті ст.. ст.. 256-267 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд роз'яснював позивачу його права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а тому розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні у заявлений позивачем спосіб.

Outcome: dismissed