Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02 січня 2000 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді права власності на житловий будинок з надвірними спорудами № 46, розташований по вул. Мира в с. Орлівка Ренійського районну Одеської області. На час смерті [PERSON] з нею мешкав її син [PERSON] (батько позивача), який від спадщини не відмовлявся, та може вважатися таким, що прийняв спадщину шляхом фактичного володіння та управління спадковим майном відповідно до вимог ст. 549 ЦК Української РСР. 11 жовтня 2017 року помер батько позивача [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на: -житловий будинок з надвірними спорудами № 46, розташований по вул. Мира в с. Орлівка Ренійського районну Одеської області; -земельні ділянки, що розташовані на території Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області. За життя померлий [PERSON] склав заповідальне розпорядження, посвідчене Орлівською сільською радою 05 вересня 2014 року, зареєстроване в реєстрі за № 497, яким все своє майно, яке буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилось із чого б воно не склалось, а також все те, на що він за законом матиме право заповів позивачу [PERSON], а тому спадкоємство здійснюється за заповітом. У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Крім того, у встановлений законом строк відповідач по справі дружина померлого, подала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивача. Через деякий час [PERSON] звернувся до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, 12 липня 2018 року, своєю постановою, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів. \~ \~ \~ \~Позивач у судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце, проведення судового засідання сповіщався належним чином, до суду надійшла заява, відповідно до якої він просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце, проведення судового засідання сповіщалася належним чином, надала суду заяву, відповідно до якої вона просить розглядати справу за її відсутності, позов визнає та проти його задоволення не заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 02 січня 2000 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді права власності на житловий будинок з надвірними спорудами № 46, розташований по вул. Мира в с. Орлівка Ренійського районну Одеської області. На час смерті [PERSON] з нею мешкав її син [PERSON] (батько позивача), який від спадщини не відмовлявся, та може вважатися таким, що прийняв спадщину шляхом фактичного володіння та управління спадковим майном відповідно до вимог ст. 549 ЦК Української РСР. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. п. 1,2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину ,\~якщо він:\~фактично вступив\~в управління\~або володіння\~спадковим майном; подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. 11 жовтня 2017 року помер батько позивача [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на: -житловий будинок з надвірними спорудами № 46, розташований по вул. Мира в с. Орлівка Ренійського районну Одеської області; -земельні ділянки, що розташовані на території Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області. За життя померлий [PERSON] склав заповідальне розпорядження, посвідчене Орлівською сільською радою 05 вересня 2014 року, зареєстроване в реєстрі за № 497, яким все своє майно, яке буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилось із чого б воно не склалось, а також все те, на що він за законом матиме право заповів позивачу [PERSON], а тому спадкоємство здійснюється за заповітом. У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Частиною 1 ст. 1269 ЦПК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦПК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця отримати майно після смерті спадкодавця. Тобто [PERSON] прийняв спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦПК України, оскільки його воля, як спадкоємця за законом, була виражена у його діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Крім того, у встановлений законом строк відповідач по справі дружина померлого, подала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивача свого сина. Згідно із ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Через деякий час [PERSON] звернувся до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, 12 липня 2018 року, своєю постановою, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів. У підтвердження своїх позовних вимог, позивач надав суду копії документів, які підтверджують: право власності та видавалися на імя померлих [PERSON] та [PERSON], копію заповіту, копію заяви позивача про прийняття спадщини, копію заяви відповідача про відмову від спадщини, підтвердження родинного звязку та інші докази, що підтверджують обґрунтованість позовних вимог, а відсутність оригіналів правовстановлюючих документів не може бути підставою для невизнання права власності за спадкоємцем. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.\~1\~ст.\~1223\~ ЦК\~України,\~ право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. \~ \~ \~ \~Частина 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а надані суду документи у повному обсязі підтверджують обґрунтованість та законність позовних вимог, а тому позов має бути задоволено. На підставі викладеного та

Outcome: approved