Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок вказуючи на те, що йому належить земельна ділянка відповідно до свідоцтва про право власності на земельну ділянку індексний номер №37476282 від 14.05.2015 року та згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки №4630 від 18.12.2012 року належать дві земельні ділянки за кадастровими номерами №1412337200:01:002:0740 та №1412300000:02:002:0149 відповідно. У 2013 році позивач зареєстрував повідомлення про початок виконання будівельних робіт серії ДЦ №062131560351 від 05.06.2013 року. На початку 2017 року позивач закінчив будівництво житлового будинку загальною площею 478,4 кв.м, житловою площею 239,6 кв.м та звернувся до управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольскої міської ради для реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації, однак, отримав відмову у звязку з тим, що загальна площа житлового будинку перевищує допустимі 300 кв.м та не може бути прийнята в експлуатацію на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації. У звязку з цим, позивач просив суд, визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно розташоване за адресою: м. Маріуполь, вул. Уссурійська, 59, яке складається з житлового будинку «А-2» з тамбуром «а-1» та верандою «а1-1» загальною площею 478,4 кв.м та житловою площею 239,6 кв м., бесідки «В-1», літньої кухні «Г-1», навісу «Д-1», гаражу «Б-1» та басейну «Е-1». Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, але від них надійшла заява про розгляд справи за їхньої відсутності, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, просив винести рішення на розсуд суду з урахуванням доводів викладених у відзиві по позовну заяву. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. Згідно договору купівлі продажу земельної ділянки від 18.12.2012 року, позивач [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,0800 гектарів, за адресою: м. Маріуполь, вул. Уссурійська, 59, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. (а.с.62-63). Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.05.2015 року, індексний номер № 37476317, [PERSON] є власником земельної ділянки розташованої за адресою: м. Маріуполь, вул. Уссурійська, 59, кадастровий номер 1412337200:01:002:0740. (а.с.60). Згідно відмову у реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації від 28.09.2018 року, Управління державного архітектурно-будівельного контролю ММР відмовило [PERSON] у прийняття в експлуатацію на підставі декларації про готовність до експлуатації обєкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, у звязку з тим, що відповідно до постанови КМУ №466 від 13.04.2011 року загальна площа будинку перевищує 300 кв.м. (а.с.64). При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Частиною 2 ст. 331 ЦК України, передбачено, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці без належного дозволу чи належно затвердженого проекту. Частиною 5 ст. 376 ЦК України, передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Судом встановлено, що самочинно побудоване позивачами нерухоме майно відповідає будівельним нормам, а також не порушує права інших осіб відповідно до висновку №5-с від 19.03.2018 року складеному судовим експертом [PERSON] (а.с. 71-75). Пунктом 9 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XIIспори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року зазначено, що у разі коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком. З урахування вищевказаних норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: визнати право власності [PERSON] на самочинно збудоване нерухоме майно розташоване за адресою: м. Маріуполь, вул. Уссурійська, 59, яке складається з житлового будинку «А-1» з тамбуром «а-1» та верандою «а1-1» загальною площею 478,4 кв.м. та житловою площею 239,6 кв.м, літньої кухні «Г-1», гаражу «Д-1». Бесідка «В-1», навіс «Д-1», басейн «Е-1», не відносяться до складу будівель, споруд та іншого нерухомого майна, оскільки відповідно до п.6 постанови КМУ № 406 від 07.06.2017 року, перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають\~ право на їх виконання, та після закінчення яких обєкт\~не підлягає прийняттю в експлуатацію зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків\~ щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, що не уможливлює визнання на них права власності у порядку ст. 376 ЦК України.

Outcome: partial