Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачу на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1998 року. 12 травня 2001 року сторони домовилися про купівлю-продаж вказаного нерухомого майна. В той же день було укладено відповідний письмовий договір купівлі-продажу, предметом якого є квартира [ADDRESS] загальною площею 51,50 кв. м, житловою площею 27,00 кв. м, підсобною площею 24,50 кв. м. Сторони домовилась про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. Відповідач передала позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а останній прийняв його. Тобто, [PERSON] фактично вступив у володіння та користування цим майном. Позивач також домовився з відповідачем, що вони пізніше оформлять договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Через деякий час, позивач неодноразово звязувався з відповідачем, щоб домовитись про зустріч для нотаріально посвідчення договору купівлі-продажу відповідно до вимог чинного законодавства, але [PERSON]не однократно відмовлялася, мотивуючи це тим, що вона не має вільного часу. Таким чином позивач вважає, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Позивач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача адвоката [PERSON], відповідно до якої вона просить розглядати справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої вона просить розглядати справу за її відсутності, позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, відповідачу на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1998 року. 12 травня 2001 року сторони домовилися про купівлю-продаж вказаного нерухомого майна. В той же день було укладено відповідний письмовий договір купівлі-продажу, предметом якого є квартира [ADDRESS] загальною площею 51,50 кв. м, житловою площею 27,00 кв. м, підсобною площею 24,50 кв. м. Сторони домовилась про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. Відповідач передала позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а останній прийняв його. Тобто, [PERSON] фактично вступив у володіння та користування цим майном. Позивач також домовився з відповідачем, що вони пізніше оформлять договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Через деякий час, позивач неодноразово звязувався з відповідачем, щоб домовитись про зустріч для нотаріально посвідчення договору купівлі-продажу відповідно до вимог чинного законодавства, але [PERSON]не однократно відмовлялася, мотивуючи це тим, що вона не має вільного часу. Таким чином позивач вважає, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. У відповідності до ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З наданих суду документів вбачається, що сторони домовились про усі істотні умови договору та відбулося повне його виконання, відповідач передала позивачу нерухоме майно, а позивач прийняв його та сплатив належну суму. Таким чином [PERSON] правомірне володіє спірним майном. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 5 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ч.4 ст.\~10\~ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв'язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. \~ \~ \~ \~Тому, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності. На підставі викладеного та

Outcome: approved