Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив встановити факт постійного проживання [PERSON], [INFO] зі своєю бабусею - [PERSON], [INFO] станом на [INFO] за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.09.2013 на ім'я [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], що зареєстровано в реєстрі за №8-1623; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.03.2014 на ім'я [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], що зареєстровано в реєстрі за №8-87. Свої вимоги позивач мотивував тим, що позивач на час відкриття спадщини постійно проживала разом з спадкодавцем і протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини не заявляла про відмову від спадщини, а тому згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. 12.03.2014 нотаріусом було безпідставно видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0619 гектарів, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер:[NUMBER]. Оскільки з видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом порушуються майнові права позивача, т.я. остання на час відкриття спадщини спадкодавця постійно проживала з нею і про це знав відповідач. У зв?язку з чим, позивач, посилаючись на положення ч. 1 ст. 1301 ЦК України, просить визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним, оскільки особа, якій воно видано, не мала право на спадкування. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви, просив задовольнити її з наведених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні, заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 15.11.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Негрич О.М. було посвідчено заповіт [PERSON], [INFO], що була бабусею позивача. Згідно зазначеного заповіту, [PERSON] заповіла 1/4 частину житлового будинку та земельну ділянку 0,0619 га, що знаходяться в [ADDRESS], [PERSON], а у разі, коли вона помре раніше від спадкодавця, не прийме спадщину або відмовиться від її прийняття - [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 22.05.2012. (а.с. 7) 28.05.2012 за місцем відкриття спадщини було заведено спадкову справу №325/12. (а.с. 8-10) 27.09.2013 державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори року Радіоновою Л.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0619 гектарів, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер:[NUMBER] (а.с. 13, 17). За твердженням позивача, станом на день відкриття спадщини у неї не було грошей для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак з 1989 року і на момент смерті спадкодавця вона постійно проживала з нею, про що можуть повідомити свідки. Крім того, з 29.08.2007 нею було втрачено паспорт громадянина України, який вона отримала лише 25.02.2014, що підтверджується копією постанови про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с. 11) та 1-2 сторінками паспорту (а.с. 12). У зв'язку з чим, вона не зверталась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, посилаючись на положення ч. 5 ст. 1268 та ч. 3 ст. 1296 ЦК України, вважає, що незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Слід зазначити, що зазначені твердження позивача про те, що вона постійно проживала разом із спадкодавцем не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, не підтверджені надані представником позивача доказами, спростовані свідками [PERSON] та [PERSON], та доказами, наданими представником відповідача. Так, спростуванням позиції відповідача про постійне проживання разом з покійною [PERSON], в тому числі є те, лист Печерського РУ ГУ МВС України від 09.08.2010 на ім?я [PERSON], відповідно до якого під час перевірки заяви [PERSON] щодо неправомірних дій відносно гр. [PERSON] з боку онуки останньої було проведено перевірку. В ході якої було неодноразово відвідано будинок за адресою [ADDRESS], де встановити місцезнаходження [PERSON] не надалось можливим. Поруч з наведеним, слід зазначити, що суд критично оцінює лист Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 21.08.2014, оскільки з даного листа не зрозуміло з якою заявою звертався адвокат Чикалов Р.Г. до Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві та, як наслідок, яка саме перевірка, на підставі чого та в межах яких повноважень, проводилася працівниками Печерського РУ ГУ МВС України, зазначена в листі, перевірка. (а.с. 45) Ту обставину, що позивач не проживала разом із померлою [PERSON] підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які проживають в тому ж будинку, що і померла [PERSON] Згідно показів зазначених свідків, позивач не проживала разом із померлою [PERSON] однією сім'єю, а лише періодично з'являлася та перебувала певний час з метою отримання пенсії [PERSON] Під час таких відвідувань позивачка використовувала житло своєї бабусі для влаштування п'яних дебошів, у зв'язку з чим неодноразово викликалися представники правоохоронних органів, померла [PERSON] неодноразово просила захистити її від посягань позивачки. Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] оскільки зазначені свідки бували за місцем проживання померлої [PERSON] не частіше одного разу на місяць або ж і зовсім не бували, а інформацію отримували від позивачки та її співмешканця. Крім того, покази зазначених свідків не підтверджуються матеріалами справи та повністю ними спростовуються. Поруч з наведеним, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження представника позивача, що позивач та померла [PERSON] вели спільне господарство, позивач приймала участь у витратах по утриманню будинку та, що позивач фінансово забезпечувала та доглядала померлу [PERSON], оскільки позивачем та її представником не надано жодних доказів щодо отриманих позивачкою доходів. Крім того, дану обставину спростовує сама ж позивач в позовній заяві, зазначивши, що вона не мала коштів, зокрема, для отримання свідоцтва про право на спадщину та для отримання нового паспорту, замість втраченого (а.с. 2). Наявні в матеріалах справи копії документів свідчать про те, що саме [PERSON] опікувався спадкодавцем [PERSON], вирішував побутові питання в будинку за адресою [ADDRESS], займався організацією поховання після смерті [PERSON] (а.с. 43, 44, 47, 48, 49, 50, 51, 52) Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Положеннями ч. 1 ст. 1270 та ч. 1 ст. 1272 ЦК України, встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом шести місяців, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Аналізуючи зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку відповідача, оскільки не було встановлено те, що позивач проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняла її, що була певним чином обмежена в можливості подати заяву про прийняття спадщини та, що відсутні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed