Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. Посилався на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13.12.2016 року належить на праві власності квартира №6, що по вул.Кочубея, 35 м. Чернівці. Окрім нього, у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] Проте відповідач у належній позивачу квартирі не проживає протягом останніх десяти років, спільним побутом із ним не повязана. Таким чином, [PERSON] за вказаною адресою не проживає, обовязки по сплаті комунальних послуг не виконує та має інше місце проживання. Будь-яких речей відповідача за вказаною адресою не має. Перешкоди у користуванні квартирою їй ніхто не чинив. Вона добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується. Реєстрація місця проживання [PERSON] у його квартирі перешкоджає йому у реалізації повноважень власника. Просив позов задовольнити, визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №6, що по вул. Кочубея, 35 м. Чернівці. Відповідачем [PERSON] відзиву на позов подано не було. Позивач у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомила. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10.11.2015 року, свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.10.1996 року та 13.12.2016 року та рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.12.2016 року належить на праві приватної власності квартира №6, що знаходиться в м. Чернівці по вул. Кочубея, 35 (а.с. 18). Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO]. 35/6 у якості члена сімї власника квартири. Зазначена обставина підтверджується довідкою Управління державної міграційної служби України в Чернівецькій області від 07.11.2017 року. Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З акту КРЕП №11 від 22.06.2017 року вбачається, що відповідач [PERSON] у даній квартирі дійсно зареєстрована, однак не проживає за вказаною адресою (а.с.11). Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як розяснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст.57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року, яка є обов'язковою для всіх судів. У позасудовому порядку спір між сторонами вирішено не було, у звязку з чим наявне оспорене право позивача використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, за захистом якого він змушений був звернутися до суду. За таких обставин суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved