Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоровя внаслідок вчинення кримінального правопорушення. В позовній заяві зазначив, що 28.01.2014 р., вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] було визнано винним та засуджено за скоєння злочину, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено покарання у вигляді двохсот годин громадських робіт. Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред'являвся. У добровільному порядку відповідач завдану позивачу шкоду не відшкодував. У зв'язку з протиправними діями відповідача позивачем, відповідно до уточненої позовної заяви, було завдано матеріальну шкоду, яка полягає у витратах на лікування, в розмірі 47 696,99 гри., які він просить стягнути з відповідача, а також компенсацію завданої йому моральної шкоди, у розмірі 100 000,00 грн. Представники позивача уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять суд позов задовольнити з підстав наведених в уточненій позовній заяві, просять ухвалити заочне рішення. Відповідач у судові засідання призначені на 30.09.2015 року та 05.11.2015 року не зявився, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи, але вони виявилися марними. Неявка в судове засідання відповідача, судом розцінюється, як зловживання процесуальними правами та намагання затягнути розгляд справи. Згідно із положенням статті 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи лише в разі першої неявки в судове засідання належним чином повідомлені сторони без поважних причин, з урахуванням поважності або неповажності явки сторін до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Отже, згідно із вимогами ЦПК України суд не повинен з'ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого відповідача у судове засідання, тому на підставі ст. 169, 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Дослідив матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 28.01.2014 р., вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] було визнано винним та засуджено за скоєння злочину, передбаченого ст. 128 КК України. Відповідно до вироку суду від 28.01.2014 року встановлено, що 20.06.2013 р., [PERSON] перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, під час конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи недбало, не передбачаючи можливого настання суспільно небезпечних наслідків, хоча повинен і міг їх передбачити, - наніс громадянину [PERSON] один удар кулаком лівої руки в область обличчя, внаслідок чого потерпілий впав та вдарився головою об грунт, і в результаті чого у останнього згідно висновку експерта 4226 від 28.11.2013 р. виникли забій головного мозку тяжкого ступеню з формуванням вогнищ забитих місць у лобних долях з виникненням внутрішньо-мозкової гематоми правої лобної долі, здавленням нею внутрішньо мозкових структур, розвиненням компресіонно-дислокаційного синдрому, набряком головного мозку, тяжким порушенням свідомості за типом мозкової коми, синець на віці правого ока, які у сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя. Під час розгляду зазначеної справи, [PERSON], повністю визнав себе винним, пояснив суду обставини скоєння злочину. В результаті, відповідачу було призначено покарання у вигляді двохсот годин громадських робіт. Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред'являвся. У добровільному порядку відповідач жодних дій по відшкодуванню завданої позивачу шкоди не здійснював. Позивач [PERSON], після отримання в наслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] травм, проходив тривале та дороге лікування в Ялтинській міській лікарні. Потім, позивач продовжив лікування у різних лікарняних установах м. Запоріжжя, зокрема у Запорізькій обласній клінічній лікарні. За час лікування, позивач [PERSON] поніс значні витрати на придбання медичних препаратів та засобів, а також інші витрати пов'язані із власним лікуванням. У період часу з 23.06.2013 р. по 16.12.2013 р., позивачем було витрачено, відповідно до наданих квитанцій, на лікування 42 735,01 гри., а у період часу з 17.07.2013 р. по 17.07.2014 р. ще 4961,98 гри. Загальна сума витрат складає 47 696,99 гри. У зв'язку з винними та протиправними діями відповідача, позивач зазнав і по теперішній час продовжує зазнавати моральних страждань, через довге лікування, перенесені медичні операції, погіршення загального стану здоров'я. Компенсацію завданої йому моральної шкоди, позивач оцінює у 100 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2014 р., відповідач [PERSON] визнаний винним по ст. 128 КК України за спричинення позивачу [PERSON] необережного тяжкого тілесного ушкодження, обсяг та характер понесених позивачем витрат підтверджено відповідними лікарняними документами та платіжними квитанціями. Отже, завдана позивачу майнова шкода підлягає стягненню з відповідача. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров 'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім 'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Факт завдання позивачу моральної шкоди винними діями відповідача також підтверджено: вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 334/134/14-к від 28.01.2014 р.; тими обставинами, що позивач довгий час знаходився на лікуванні, продовжує лікуватись на час розгляду даної справи, в цілому зазнав безповоротних негативних наслідків для свого здоров'я і подальшого життя, - тому зазнає моральних страждань. За ч І ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно із ч 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, аналізуючи в сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги повинні бути задоволені у повному обсязі шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 47 696,99 гри., а також моральної шкоди, у розмірі 100 000,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню, судовий збір в розмірі 720,56гривень.

Outcome: approved