Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги мотивують тим, що 13 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» (далі-позивач), правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та [PERSON] (надалі відповідач) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 2006684886. За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 19716,10 грн. зі строком повернення до 13 листопада 2016 року. Відповідач в свою чергу, зобов'язався повернути позивачу кредит, сплатити проценти за користування кредитом , інші платежі, визначені кредитним договором та додатком № 1 «Графік платежів», а також виконувати інші умови договору. Відповідно до п 1.4 кредитного договору позичальник зобов'язаний повністю повернути банку суму отриманого кредиту та виконати всі інші зобов'язання встановлені кредитним договором не пізніше 13 листопада 2016 року. Станом на 24 листопада 2016 року у Позичальника за договором про надання споживчого кредиту існує заборгованість перед позивачем в сумі 20616,86 грн., що складається з : залишку заборгованості за кредитом в сумі 17476,12 грн.; суми комісії в сумі 3140,74грн. Зобов'язання по кредитному договору відповідачем не виконані, зокрема не виконується графік платежів, порушується порядок та строки сплати відсотків. А тому просять суд стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за споживчим договором кредиту № 2006684886 від 13 листопада 2013 року у розмірі 20616,86 грн. та судовий збір в розмірі 1600 грн. 00 коп. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті Позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а Відповідач - пред'явити зустрічний позов. Відповідач по справі [PERSON] виявила бажання скористатись процесуальним правом, передбаченим ч. 2 ст. 31 ЦПК України і подала зустрічний позов для об'єднання в одне провадження з первісним позовом і спільному розгляді позовних вимог, в якомувказано, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надав суду доказів, які б підтверджували факт отримання кредиту відповідачем у розмірі 19716,10 грн., а на підставу своїх вимог посилається лише тільки на розрахунок заборгованості за кредитним договором, що наявний в матеріалах справи. Відповідно до ст. 9 закону України «Про бухгалтерський облік і фінансової звітності» зазначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування обробки даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Таким чином, облік може бути первинним і зведеним, кожна операція (дія) суб'єкта господарювання повинна підтверджуватися відповідними документами бухгалтерського обліку. Таким чином, розрахунок заборгованості за кредитним говором, не може свідчити про здійснення бухгалтерської операції встановлення ліміту на платіжну картку. Це прямо узгоджується з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, де зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті Цивільно-процесуального кодексу України). Зазначена позиція чітко відображена у рішенні Вищого господарського суду України від 28 вересня 2011 року по справі 10/52 пд від 28.09.2011 (щодо переліку документів первинного бухгалтерського обліку, які підтверджують ійснення господарської операції). Де чітко зазначено, що: «Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності з вимогами ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансової звітності», а відповідачем на підтвердження безспірності своїх вимог, як встановлено судами, не було подано нотаріусу первинних Документів, за видачу кредиту і його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а тому у нотаріуса були відсутніми підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, зазначені у виконавчому написі, були безперечними». Відповідно до «Інструкції з проведенням касових операцій банками в Україні», що затверджена постановою Правління Національного банку України 01.06.2011 № 174 та Постанови Правління НБУ №705 від 05.11.2014 р. «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів» Розрахунку заборгованості за кредитним договором не надано статусу первинного документу. Вказана правова позиція відносно визначення первинних Документів, що відображають банківські операції вказана в постанові ВСУ від 25 квітня 2012 р. №6-20цс12. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України: «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.». Відповідно до ст. 1051 ЦК Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані ним у меншій кількості, ніж встановлено договором. Отже, законодавець визначає кредит, як грошові кошти, що видаються позичальнику банком, а зустрічне надання за даним договором полягає у поверненні кредиту, тобто вказаних коштів, та процентів. Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте позивач не надав жодного доказу здійснення платежу, а тому вимоги позивача необґрунтовані належними та допустимими доказами. Згідно статті 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір юридично закріплює відносини між сторонами, надаючи їм характер зобов'язань, виконання яких захищене законом; визначає порядок, способи та послідовність здійснення дій сторонами, передбачає засоби забезпечення зобов'язань. Відповідно до частини першої ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 638 ЦКдоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1ст. 638). Договір є видом правочину і для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст.203 ІІК Українидля всякого правочину. В даному разі позивач не надає до суду належний та допустимий первинний документ - меморіальний ордер, а отже доказів укладення кредитного договору з [PERSON] немає. Зокрема в ст.ст. 207, 526, 628, 629, 1055 ЦК України, а також ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено вимоги за якими сторони договору повинні виконувати лише ті зобов'язання, які визначені та погоджені ними в підписаному кредитному договорі. Відповідно до п. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління іціонального банку України від 10 травня 2007 року N 168 (далі - Правила), банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Згідно п. 2.5. Правил, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією (п. 2.4. Правил). Як вбачається зі змісту підписаного сторонами інформаційного листа умови кредитування по продукту «Пенсійний» до підписання кредитного договору сторонами була обумовлена орієнтовна сукупна вартість кредиту в сумі 33843,73 грн, з яких 19716 грн. [PERSON] мала отримати на рахунок. Проте за умовами самого договору про надання споживчого кредиту [PERSON] на власний рахунок мала отримати лише 15548 грн., про що вона не була повідомлена до підписання цього договору. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, це одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Отже відсутність погодженої сторонами інформації перед укладенням кредитного договору про суму коштів, які позичальник мала отримати на руки суперечить законодавству про захист прав споживачів та призводить до недійсності самого кредитного договору. Просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 2006684886 від 13.11.2013 року, укладеного між [PERSON] та «ОТП Банк». Представник позивача в судове засідання не з'явився, надавши до початку судового засідання заяву, в якій позов підтримав та просив справу слухати у його відсутність,в зустрічному позові просить відмовити з підстав не обгрунтованості. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Підтримав позовні вимоги за зустрічним позовом, просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 2006684886 від 13.11.2013 року, укладеного між [PERSON] та «ОТП Банк». Суд, заслухавши пояснення відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON], вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 13 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 2006684886. За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 19716,10грн. зі строком повернення до 13 листопада 2016 року. Зобов'язання по кредитному договору відповідачем не виконані, зокрема не виконується графік платежів, порушується порядок та строки сплати відсотків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України закріплено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в строк відповідно до вказівок закону, договору. Як вказує позивач у позові, згідно Кредитного договору № 2006684886 від 13.11.2013 року, укладеного між Відповідачем та Публічним Акціонерним Товариством «ОТП Банк» , Банк надав Відповідачу кредит в сумі 19 716,10 грн зі строком повернення до 13.11.2016 року. З укладених договорів вбачається, що Банк спочатку надає позичальнику споживчий кредит у розмірі 19 716,10 гривень, тобто [PERSON] має фактично отримати ці кошти, а в подальшому вона розподіляє їх на таких умовах: 15548 грн використовує на власні потреби, а 4168 грн за розпорядженням [PERSON] мають бути перераховані Банком на користь Продавців. В підтвердження факту отримання відповідачем кредиту в сумі 15548 грн.(арк..спр.116) позивач надає Заяву [PERSON] на видачу готівки № 4 від 13.11.2013 року, яка нею була підписана та підтверджує той факт, що позичальник надав Банку розпорядження на видачу йому цих кредитних коштів через касу Банку. Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте позивач не надав жодного доказу здійснення Банком платежу в сумі 4168 грн, а тому вимоги позивача в цій частині і є необґрунтовані належними та допустимими доказами. Згідно довідки АТ «ОТП Банк» про рух коштів по рахунку від 03.08.2017 по Рахунку № [NUMBER] [PERSON] було сплачено в рахунок погашення заборгованості 3910,00 грн.(арк.спр.119) А тому до стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» підлягає заборгованість за кредитним договором №2006684886 від 13.11.2013 року в сумі 15548,00грн.(15548грн.-3910,00 ) з яких 11638,00 залишок заборгованості за кредитом та 3140,00 комісія. З поданого ТОВ «ОТП Факторинг України» до суду позову з додатками було з'ясовано, що Кредитором - ПАТ «ОТП Банк» право грошової вимоги, яке виникло згідно Договору про надання споживчого кредиту № 2006684886, укладеному 13.11.2013 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк», було відступлено на підставі Договору факторингу № 22/12/14/1-1 від 22.12.2014 року, укладеного ПАТ «ОТП Банк» (Клієнтом) з ТОВ «ОТП Факторинг України», який за цим договором набув статусу нового Кредитора по відношенню до Відповідачки стосовно її заборгованості. Крім того до суду надане повідомлення ТОВ «ОТП Факторинг України» про відступлення права грошової вимоги факторові, нібито направлене 05.01.2015 року на адресу [PERSON], яке вона фактично ніколи не отримувала та зі змісту якого зрозуміло, що позивач є новим Кредитором і має право вимагати дострокового повернення всієї суми боргу, яка на 05.01.2015 року склала 21016, 86 грн. Як передбачено п. 6.8 вказаного Договору факторингу, ПАТ «ОТП Банк» - Клієнт протягом 10 робочих днів з моменту переходу до Фактора права вимоги готує та направляє письмові повідомлення Боржникам про відступлення права вимоги, підготовлені за формою згідно Додатку № 4 до Договору. Згідно п. 13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту. Згідно вимоги Позивача, [PERSON] має заборгованість зі сплати 21016,86 грн, яку вона має перерахувати на розрахунковий рахунок Позивача в ПАТ «ОТП Банк». Однак повідомлення про відступлення права вимоги Відповідачка взагалі не отримувала, яке згідно Закону та Договору повинен був надсилати сам Кредитор, а не Відповідач. Також позивачем не надав до суду доказів на підтвердження факту направлення ПАТ «ОТП Банк» та отримання відповідачкою письмового повідомлення про відступлення права вимоги, як це передбачено Договором Факторингу та Законом, а обставини отримання [PERSON] повідомлення направленого Позивачем є також недоведеними. Як вбачається з поданих до суду документів, Відповідачка в день підписання Кредитного договору № 2006684886 зверталась до ПАТ «ОТП Банк» з відповідною Заявою на видачу готівки № 4 від 13.11.2013 року на суму 15548 грн, що мала бути зарахована на рахунок відповідачки. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною(сторонами )вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсний правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним(оспорюваний правочин). При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Так, в обґрунтування несправедливості умов кредитного договору сторона позивача посилається на те, що відсутність погодженої сторонами інформації перед укладенням кредитного договору про суму коштів, які позичальник мала отримати на руки суперечить законодавству про захист прав споживачів та призводить до недійсності самого кредитного договору. Відповідно до п.п. 5.4 Розділу 1.5 кредитного договору, банк має право: вимагати дострокового виконання зобов»язань за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Виходячи із загальних умов, укладеного між сторонами кредитного договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду. При цьому, позивачем підписано вказаний кредитний договір на кожному аркуші договору, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, при підписанні спірного кредитного договору позивач за зустрічним позовом погодилась з його умовами, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності. За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна про визнання недійсним договору споживчого кредиту в повному обсязі. На підставі ст. ст. 215,526, ч. 1 ст. 627 ,1054 ЦК України,

Outcome: partial