Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності, посилаючи на те, що 01.02.2013 року від імені товариства його представником - директором [PERSON] та відповідачем укладено договір купівлі-продажу автотранспортного засобу - вантажного сідельного тягача марки «КАМАЗ» та напівпричепа бортового марки «КАЗ», за ціною 7 000 грн., хоча їх дійсна вартість є значно вищою. Стверджує, що представник товариства діяв за вказівкою його учасників за наявності зловмисної домовленості цих учасників з відповідачем. Зазначає, що представник, будучи директором ТзОВ «Теплообмінник», повинен був керуватись не вказівками учасників, а діяти з метою отримання товариством максимального прибутку. За таких обставин, на підставі ст.232 ЦК України, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автотранспортного засобу від 01.02.2013 року №3/13, укладений між ТзОВ «Теплообмінник» та [PERSON]; застосувати наслідки недійсності договору, повернувши його сторони в первісний стан шляхом вилучення з володіння [PERSON] транспортного засобу марки «КАМАЗ», моделі 5410, тип-вантажний сідельний тягач, 1991 року випуску, зеленого кольору, номер шасі [NUMBER], та транспортного засобу марки «КАЗ», моделі 9370, тип-напівпричіп бортовий тентова ний, 1991 року випуску, зеленого кольору, номер шасі [NUMBER], передавши їх ТзОВ «Теплообмінник», а також шляхом стягнення з ТзОВ «Теплообмінник» на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 7 000 грн. Представник позивача в судовому засіданні 23.09.2014 року позовні вимоги підтримав, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. 03.11.2014 року від [PERSON] надійшла заява, яка була передана керівником виробництва [PERSON], про те, що [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні у кардіологічному відділенні ЦРЛ м. Артемівська і неможливістю юридичної особи надати іншого представника в судові засідання суду та просить зупинити провадження у справі. Однак, жодного документа в обґрунтування та на підтвердження хвороби суду не надано. Крім того, позивач раніше 19.08.2014 року вже звертався з заявою про відкладення слухання справи у зв'язку із хворобою, однак документів на підтвердження цього факту суду не надано. Також суд вважає, що директор підприємства має звертатися до суду з заявою про те, що не має можливості надати іншого представника для представлення інтересів в суді. Надана керівником виробництва [PERSON] до суду заява про причину неявки представника [PERSON] не може бути прийнята судом, оскільки у відповідності до п. 2.2 Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах…, затвердженої наказом ДСА від 17.12.2013 року № 173 приймання кореспонденції від осіб, які беруть участь у справі (іх представників або кур'єра), здійснюється за пред'явленням оригіналу документа, що посвыдчуэ особу (документа, що підтверджує повноваження представника або належність його до організації-відправника). У разі непред'явлення таких документів або пред'явлення таких, що не оформлені відповідно до вимог законодавства, кореспонденція не приймається). Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявності тих документів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, пояснивши, що він уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу, сплатив кошти за транспортний засіб, а тому не розуміє чому цей договір має бути визнаний недійсним. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що за договором № 3/13 купівлі-продажу автотранспортного засобу від 01.02.2013 року (а.с.15), ТзОВ «Теплообмінник», від імені якого на підставі статуту діяв його директор [PERSON], продало, а [PERSON] купив автомобіль марки «КАМАЗ», реєстраційний номер [NUMBER], разом з причепом марки «КАЗ 9370», реєстраційний номер [NUMBER], 1991 року випуску. Ціна договору - 7 000 грн. Договір укладено на основі договорів комісії №1232 та №1233 від 01.02.2013 року (а.с.7-14). Так, згідно з довідкою №30 від 01.02.2013 року, виданою директором ТзОВ «Теплообмінник» [PERSON], залишкова вартість автомобіля марки «КАМАЗ», реєстраційний номер [NUMBER], разом з причепом марки «КАЗ 9370», реєстраційний номер [NUMBER], становить 6 698,16 грн. (а.с.6). Наказом директора ТзОВ «Теплообмінник» [PERSON] від 01.02.2013 року №15 у зв'язку з виробничою необхідністю вирішено продати вказані транспортні засоби за 7 000 грн. (а.с.5). Проте, за звітами №№015 та 014 про оцінку колісного транспортного засобу від 14.05.2014 року, виконаними оцінювачем Приватного підприємства «Фірма «Інженер» [PERSON], ринкова вартість вантажного сідлового тягача КАМАЗ 5410, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], як металобрухту, станом на 01.02.2013 року складає 13 852 грн.; ринкова вартість напівпричепа бортового тентового КАЗ 9370, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], як металобрухту, станом на 01.02.2013 року складає 29 537 грн. (а.с.19-24). У службовій записці від 17.04.2014 року, адресованій дійсному директору ТзОВ «Теплообмінник» [PERSON], [PERSON] зазначив, що у січні 2013 року він отримав вказівку від засновників товариства [PERSON] та [PERSON] про продаж автомобіля марки «КАМАЗ». Переговори велись з покупцем засновниками, а договір укладався ним у нотаріальній конторі з покупцем по залишковій вартості, на вимогу [PERSON] (а.с.18). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Частиною 1 ст.237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно із ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз'яснення про те, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю (п.22). Таким чином, необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або спільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) здійснення дій представника в межах наданих йому повноважень. З огляду на викладене, для оцінки договору як такого, що укладений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, однією з обставин, що підлягають доказуванню є наявність умисної змови представника, який здійснює укладення договору від імені довірителя - сторони цього договору, з іншою його стороною. У відповідності до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування. Оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів, які би свідчили про наявність у діях представника товариства - [PERSON] зловмисної домовленості з відповідачем - [PERSON] на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 01.02.2013 року, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed