Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить поновити обчислення строку позовної давності з 16.02.2016, поділити кімнати в квартирі [ADDRESS], а саме: виділити в натурі та визнати за [PERSON] право власності на кімнату площею 5,1 кв. м, на кімнату площею 7,56 кв. м, на кімнату площею 10,92 кв. м; виділити в натурі та визнати за [PERSON] право власності на кімнату площею 20,33 кв. м. Уточнивши позовні вимоги, позивач просить визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру № 2 житлового будинку № 79 по вул. Спортивна в м. Чернігові, визначити за позивачем 1/2 частки від спільної сумісної власності квартири № 2 житлового будинку № 79 по вул. Спортивна в м. Чернігові. Позов вмотивовано тим, що сторони перебували у шлюбі з 15.01.1983. В 1990 ними була придбана частина будинку розташована за адресою [ADDRESS]. Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.02.2009 шлюб між сторонами було розірвано, однак про даний факт позивач дізнався лише 16.02.2016. З 06.01.2017 він не проживає в квартирі № 2 буд. 79, тому що відповідач поміняла замки на вхідних дверях будинку, надати йому дублікат ключа відмовилась, у звязку з чим він вимушений був проживати у своїх батьків. Ухвалою суду від 20.11.2017 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] в частині позовних вимог про виділення в натурі та визнання за [PERSON] право власності на кімнату площею 5,1 кв. м, на кімнату площею 7,56 кв. м, на кімнату площею 10,92 кв. м; виділення в натурі та визнання за [PERSON] право власності на кімнату площею 20,33 кв. м. залишено без розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали. Позивач пояснив, що спірний будинок був придбаний сторонами в період шлюбу на спільні кошти, а саме 4000 карбованців дала його мати, та 4000 карбованців - мати відповідачки. [PERSON] давались на придбання будинку для спільного в ньому проживання. Про те, що шлюб розірвано позивач дізнався тільки в 2016 році. З 07.11.2016 по 07.01.2017 відбував арешт за вироком суду. Позивач проживав у вказаному будинку до листопада 2016 року. Більше року відповідач не може потрапити у будинок, оскільки відповідач змінила замки, а тому вимушений проживати у своїх батьків. Вказують також на те, що позивач по теперішній час прописаний у спірній частині будинку. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали. Пояснили, що на її імя було придбано 8/15 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] за кошти в сумі 8000 карбованців, що були надані їй її матірю, які вона взяла в борг згідно розписки. Оскільки, будинок придбавався за її особисті кошти, він належить їй на праві приватної власності, тому і був зареєстрований саме на її імя. При укладенні договору купівлі-продажу чоловік не був присутнім. Відповідач зазначила, що мати позивача давала гроші тільки на прибудову. Просила застосувати строк позовної давності, враховуючи те, що шлюб розірвано в 2009 році. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] є її сестрою. Вона була присутня при оформленні договору купівлі - продажу і представляла інтереси продавця, [PERSON] за довіреністю, що також доводиться їй сестрою. При укладенні договору [PERSON] та її матірю було сплачено 1000 карбованців, однак ввечері вони привезли ще 7000 карбованців. Чоловіка [PERSON] із ними не було. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15.01.1983( а.с. 9). Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.02.2009 шлюб між сторонами було розірвано ( а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 17.02.2015 було складено актовий запис № 36 про розірвання шлюбу між [PERSON] до [PERSON] ( а.с. 8). Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.02.1990 [PERSON] купила 8/15 частин житлового будинку з належною частиною надвірних споруд і побутових будівель в м. Чернігові по вул. Спортивна, 79 за одну тисячу карбованців( а.с. 35-37). Відповідно до інформаційної довідки КП Чернігівського МБТІ № 2654 від 21.08.2017, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на 8/15 частин житлового будинку з надвірними будівлями в м. Чернігові по вул. Спортивна, 79 (а.с. 33). Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови N 3 від 15.05.2006 року роз'яснив, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. Враховуючи, що спірне майно було придбане в лютому 1990 року, шлюб між сторонами розірвано в 06.02.2009, то до правовідносин щодо поділу спільного майна подружжя мають застосовуватись як положення КпШС України, так і положення СК України. Згідно зі ст. 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Частиною 1 ст. 24 КпШС передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Статтею 29 КпШС встановлено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу у дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС України) мають враховуватись при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності. Верховний Суд України у постанові від 11 червня 2012 р. у справі N 6-66цс11 зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу придбано будинок, то в силу статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю (чинного на час виникнення спірних правовідносин) в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на частину будинку. Таким чином, вказаною нормою ст. 22 Кодексу законів про шлюб та сім'ю встановлювалась презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане у шлюбі, а тому саме на відповідача покладається обов'язок її спростування та доведення того, що спірне майно було придбано за кошти, які належали особисто відповідачу. Відповідно до ст.ст. 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти. Аналізуючи норми ст. 60 СК України, яка хоч і не є тотожною нормам ст. 22 КЗпШС, однак по суті обидві ці статті встановлюють презумпцію спільної сумісної власності на придбане у шлюбі майно. За змістом ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісної власністю, якщо інше не встановлено законом або договором. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 23, 24 постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що 8/15 частин будинку в м. Чернігові по вул. Спортивна, 79 були придбано за 8 000 карбованців, які її мати взяла в борг, а тому вважає придбане майно своєю особистою власністю. Відповідно до розписки від 20.02.1990 [PERSON] взяла в борг у матері [PERSON] 8 000 рублів для доньки [PERSON] для купівлі частини будинку 8/15 частин площею 56, 2 кв. м за адресою: м. Чернігів, вул. Спортивна, 79 та зобовязалась повернути гроші протягом 3 років ( а.с. 34). Однак, суд зауважує, що ціна будинку у договору купівлі-продажу від 23.02.1990, яка є однією із істотних умов даного договору, є відмінною від вартості, вказаної у розписці від 20.02.1990, на яку посилається відповідач. Крім того, вказана розписка ніяким чином не доводить, що взяті в борг гроші були подаровані відповідачу. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та створила цивільні права та обов'язки за цим договором для обох із подружжя. Ніким з сторін не запечуться той факт, що частина будинку в розмірі 8/15 за адресою: м. Чернігів, вул. Спортивна, 79 була придбана з метою проживання в ній сімї [PERSON]. Позивач зазначає, що також надав кошти для купівлі спірної частини будинку. Крім того, відповідач не заперечує, що в подальшому мати позивача надавала кошти для будівництва за адресою спірного будинку. Отже, доводи відповідача, що сторони купували житло тільки за її власні кошти не доведені в судовому засіданні належними і допустимими доказами, а тому не беруться до уваги. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що частина будинку за адресою: м. Чернігів, вул. Спортивна, 79 є обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та підлягає поділу між подружжям в рівних частинах в судовому порядку. Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Щодо застосування строків позовної давності, про що було заявлено відповідачем в судовому засіданні, суд зазначає, що перебіг процесуального строку починається не з моменту розірвання шлюбу, як зазначала відповідач, а з моменту коли позивач дізнався про порушення свого права, тобто з січня 2017 року. На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved