Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Вознесенівський відділ ДВС м. Запоріжжя про зменшення заборгованості по аліментам, зменшення розміру аліментів, позов обґрунтовує наступними обставинами. На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2016 з позивача на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] стягуються аліменти у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу). У зв`язку з тим, що у позивача тривалий час не було офіційної роботи та у нього на утриманні перебуває ще одна малолітня дитина, у позивача виникла заборгованість по аліментам у розмірі 63512,98 грн. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що на теперішній час змінились обставини, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, а саме він на теперішній час офіційно працевлаштований, перебуває у цивільному шлюбі з [PERSON] з якою у нього є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . На теперішній час позивач та третя особа мешкають в орендованій квартирі, цивільна дружина позивача отримує заробітну плату у розмірі 3500,00 грн., донька відвідує дошкільний заклад та позивач несе витрати на харчування дитини та сплату відповідних фондів. Посилаючись на те, що заробітної плати позивача не вистачає на забезпечення осіб, які перебувають на його утриманні, а також зазначаючи те, що у випадку зменшення аліментів позивач буде сплачувати аліменти у законодавчо визначеному розмірі, а саме не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позивач просить зменшити розмір аліментів з 1/4 частки доходу до 1/6 частки доходу. Вимогу про зменшення заборгованості по аліментам позивач обґрунтовує тим, що в період перебування у шлюбі з відповідачкою ними був придбаний автомобіль Renault Clio Symbol, 2002 року випуску. Після розірвання шлюбу вказаний автомобіль перебував у розпорядженні відповідачки, позивачем надано довіреність на право керування та розпорядження транспортним засобом. У червня 2017 року відповідач продала зазначений автомобіль, а отримані від продажу гроші використала, як аліменти, про що зазначила в судовому засіданні під час розгляду Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя справи №335/7566/19 про поділ майна подружжя. Посилаючись на викладене позивач просить зменшити заборгованості по аліментам з 63519,00 грн. до 10000,00 грн. Згідно відзиву відповідачки, вона заперечує проти задоволення позову зазначаючи, що розмір аліментів, які стягуються з позивача і так є мінімальним законодавчо визначеним розміром, у зв`язку з чим, його зменшення призведе до порушення прав дитини. Окрім того, зазначає, що підставною для зменшення заборгованості по аліментам не може бути питання продажу автомобіля, оскільки це є предметом окремого судового розгляду про поділ майна подружжя. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити Представник відповідача проти вимог позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Від представника Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відділу, при вирішенні справи поклалися на розсуду суду. Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Згідно з ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні обставини . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2016 року, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду-16.03.2016 року і до досягнення дитиною, повноліття. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що він працює, його доходи є такими, що він не спроможний виплачувати аліменти у присудженому судом розмірі та на його утриманні перебуває малолітня дитини від цивільного шлюбу з [PERSON] , окрім того позивач винаймає в оренду квартину, тобто посилався на зміну не тільки матеріального стану, а й сімейного. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видано Олександрівським районним у м. Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), серії [NUMBER] . [PERSON] з 01.11.2019 року працює в ФОП [PERSON] на посаді комірника-обліковця з посадовим окладом 7500,00 грн., що підтверджується довідкою ФОА [PERSON] від 05.12.2019 року. Згідно договору оренди житлового приміщення від 01.12.2019 року, [PERSON] орендує квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартість орендної плати становить 3000,00 грн., що підтверджується копією наданого договору. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. З досліджених судом доказів, на які посилається позивач, обґрунтовуючи позов, не доведено зміни чи погіршення матеріального його стану, навпаки позивач працевлаштувався на роботу, працює офіційно, а посилання відповідача на наявність ще однієї дитини та витрат на утриманні не є безумовною підставою підтвердження погіршення його матеріального становища, оскільки зменшення у зв`язку з цим розміру аліментів не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з [PERSON] та суперечитиме інтересам дитини [PERSON] . Наявність ще однієї дитини у позивача та несенням їм витрат на оренду житла не дає підстав для зміни розміру аліментів, який був визначений рішенням суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для зменшення розміру аліментів. Щодо позовних вимог позивача про зменшення заборгованості по аліментам, суд зазначає наступне. З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів вбачається, що за виконавчим документом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] наявна заборгованість станом на 02.12.2019 року у розмірі 63512,98 грн. Згідно з ч. 2 ст.197СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Аналіз статті 197СК України надає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства,материнства та стягнення аліментів» № 3від 15травня 2006року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Такі висновки суду повністю узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №343/860/17, у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 344/12158/16-ц та у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 592/2683/17. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як підставу для зменшення заборгованості по аліментам позивач зазначає те, що позивач продала автомобіль, що перебував у їх спільній сумісній власності на розпорядилася коштами від його реалізації зокрема, як аліментами. З аналізу положень ст..197 СК України, вбачається, що вочевидь звільнення від сплати заборгованості по аліментам на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках. Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. На думку суду, наявність у сторін спору щодо сумісної власності не може бути підставою для зменшення заборгованості по аліментам, оскільки сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати саме дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Отже суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність інших обставин, що мають істотне значення для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України. Тобто позивач знав та розумів свій обов`язок по виконанню рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, однак свій обов`язок не виконував, що призвело до накопичення заборгованості. Враховуючи викладене позовна вимога про зменшення заборгованості по аліментах задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, то, понесені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору при зверненні до суду з позовом не підлягають стягненню з відповідача, тобто фактично є такими, що залишаються покладеними на позивача.

Outcome: dismissed