Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 295700 грн. та судового збору в сумі 2957 грн. Разом з позовом до суду [PERSON] подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно [PERSON], а саме на 47/100 частину комплексу будівель при рельсового складу за адресою: вул.Заводська, 1-в, м.Світловодськ, Кіровоградської області, реєстраційний номер майна 35068942. Ухвалою суду від 06.11.2017 року задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на вищевказане майно [PERSON] (а.с.12-13) Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю та пояснив, що 19 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] гроші в сумі 295700 грн., а останній в свою чергу зобовязався їх повернути до 25 жовтня 2017 року. На підтвердження укладення договору та його умов відповідачем видано розписку. Потреби в нотаріальному завіренні угоди не було. Точне місце складання розписки, за яких обставин відбувалася передача коштів, йому, як представнику позивача не відомо. Оскільки, до сьогоднішнього часу [PERSON] борг не повернув, просить суд задовольнити позов повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що [PERSON] зареєстрований та проживає з грудня 2016 року в м.Кракові республіки Польща. В серпні місяці 2017 року [PERSON] приїздив до України, але з [PERSON] не зустрічався, боргову розписку не підписував, і з весни 2017 року між ними взагалі неприязні відносини. [PERSON] протягом 2015 року працював в ТОВ «ВторПластПлюс», засновником якого є [PERSON], спочатку на посаді менеджера, потім на посаді генерального директора, мав необмежений доступ до документації товариства та до анкетних даних [PERSON] Крім того, у [PERSON], як фізичної особи немає власних коштів, у Світловодському ВДВС відкрито виконавче провадження про стягнення з нього коштів. Вважає, що [PERSON] шахрайським шляхом намагається отримати право на стягнення з [PERSON] коштів, які він йому не передавав. 20 грудня 2017 року на адресу суду надійшло письмове заперечення [PERSON] на позов [PERSON], в якому зазначено, що останній раз вони бачилися в травні 2017 року. Грошей у нього не міг брати, так як у нього їх немає. (а.с.51) Оскільки, позов до суду надійшов 06 листопада 2017 року, відкрито провадження у справі 16 листопада 2017 року, то в звязку з набранням чинності змін до Цивільного процесуального кодексу України від 15 грудня 2017 року, 18 грудня 2017 року судом вирішено розглядати справу у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні та надано відповідачу строк для подання відзиву, терміном на 15 днів з дня вручення даної ухвали суду, а позивачу розяснено право на подання відповіді на відзив протягом 10 днів, з дня отримання відзиву. 09 січня 2018 року представник відповідача [PERSON] подав відзив в якому зазначив, що позов [PERSON] не визнає повністю, як і сам факт укладення договору позики, підписання та видачі розписки [PERSON] Доказів, які б підтверджували чи спростували факти вказані у відзиві та позовній заяві не вказані та не додані. Позивач та його представник відповідь на відзив не надав, жодних клопотань про витребування доказів, виклик свідків, призначення експертизи не заявляв. Представник відповідача заявляв клопотання про витребування з Світловодського ВДВС інформації про наявність чи відсутність виконавчого провадження відносно [PERSON] щодо виконання рішення суду про стягнення з нього боргу, від розгляду якого в подальшому відмовився. Крім того, заявляв клопотання про особисту участь позивача у справі для зясування всіх обставин справи. Дане клопотання судом не було задоволено, оскільки позивач скористався своїм процесуальним право мати захисника, який бере участь у справі, а його допит, як свідка, у відповідності до ст.234 ЦПК України може бути проведений лише за його згодою, яка на даний час відсутня. Інших клопотань щодо витребування доказів, виклик свідків, призначення експертизи не заявляв. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до слідуючих висновків. [PERSON], [INFO], прийнятий на тимчасовий консульський облік у Генеральному консульстві України в Кракові з 14.12.2016 року по 18.09.2019 року, зареєстрований на території України за адресою: вул.Павлова, 12 в м.Світловодськ Кіровоградської області. (а.с.31, 35-36) Відповідно до розписки, [PERSON], код [NUMBER], [NUMBER], 19 серпня 2017 року в м.Світловодськ отримав у [PERSON] гроші в сумі 295700 грн., які зобовязався повернути до 25 жовтня 2017 року. Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи. (а.с.60) Ідентифікаційний код та дані паспорта громадянина України співпадають з тими, що належать [PERSON] (а.с.7-8, 35-36) Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься в ухвалі Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Боргова розписка написана [PERSON] відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки. Докази, які б спростовували факт отримання грошових коштів [PERSON] у [PERSON], або факт укладення ним особисто договору позики, його підписання суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що між сторонами 19 серпня 2017 року укладено договір позики, за яким відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 295700 грн. та зобовязався їх повернути до 25 жовтня 2017 року, проте до цього часу взяті на себе зобовязання не виконав, а тому борг має бути стягнутий у судовому порядку. У відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на оплату судового збору за подачу позову до суду в сумі 2957 грн. (а.с.1)

Outcome: approved