Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошового зобовязання за договором позики (суми боргу, процентів за користування позикою, неустойки, витрат від інфляції та процентів річних) та згідно заяви про уточнення позовних вимог від 20.02.2018 року просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у сумі 46107,00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що\~31.01.2015 між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошову суму 6000,00 гривень, про що відповідач у відповідності до п.1.1 договору власноручно склав та підписав борговий документ (розписку) за фактом отримання 31.01.2015 року від позивача позики у сумі 6000,00 грн. Відповідач зобовязалась повернути позику до 31.05.2015 року та сплачувати за користування позикою щомісячні платежі до погашення боргу у розмірі 10 процентів від суми позики, що складає 600,00 грн. Однак у зазначений термін відповідач грошей не повернула. З різних приводів ухиляється від виконання свого зобовязання. Оскільки станом на дату подання уточненого позову позика не повернена, за використання позики впродовж період часу, починаючи з лютого 2015 року і закінчуючи січнем 2018 року, відповідач повинен позивачу грошову суму в розмірі 21\~600,00 грн., а також: суму неустойки, враховуючи позовну давність, в розмірі 14400,00 грн.; суму інфляційних витрат в розмірі 1710,00 грн.; 3% річних - 2397,00 грн. У звязку з чим позивач вимушений звернутися з цим позовом до суду. Ухвалою суду від 02.02.2018 року було задоволене клопотання представника відповідача [PERSON]О та витребувано від позивача [PERSON] оригінал договору від 31 січня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та оригінал розписки від 31 січня 2015 року. На виконання ухвали суду від 02.02.2018 року про витребування доказів, позивачем були надані оригінал договору від 31.01.2015 року, та оригінал боргової розписки [PERSON] від 31.01.2015 року. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі та участі відповідача, заперечує у повному обсязі проти позовних вимог, просить відмовити у задоволені позовних вимог, застосувавши строки позовної давності. Крім того, звертає увагу суду на те, що п.7 Договору від 31 січня 2015 року, який у разі несвоєчасного повернення суми позики не передбачає застосування наслідків щомісячно, а містить умову про єдино разове застосування наслідків у вигляді відсотків у подвійному розмірі від встановлених п.1.2 цієї угоди від простроченої суми, а тому застосування подвійного розміру відсотків щомісячно угодою не передбачалось. Дослідивши матеріали справи, у судовому засіданні були встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 31.01.2015 року між [PERSON] (надалі - позикодавець) та [PERSON] (надалі позичальник) був укладений договір, у відповідності до умов якого [PERSON] передав [PERSON] у власність 6000,00 грн. під 10% (600 грн.) на місяць, в строк до 31.05.2015 року. Факт отримання коштів в борг підтверджується власноруч підписаною відповідачем розпискою від 31.01.2015 року, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні (а.с.59-61). У строк визначений у розписці на час розгляду справи в суді сума позики відповідачем повернута не була. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до ст. 1047 ЦК України. договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно правового висновку, який міститься в постанові від 18 вересня 2013 р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до п.1.2 Договору від 31.01.2015 року позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 600,00 гривень щомісячно (10 % на місяць). Згідно до п.2 Договору від 31.01.2015 року позику а також проценти позичальник зобовязується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 31 травня 2015 року. Пунктом 7 Договору від 31.01.2015 року передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, крім сплати процентів відповідно до пп. 1.2 договору він зобовязаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також відсотки у подвійному розмірі від встановлених пунктом 1.2 цієї угоди від простроченої суми. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до вимог статті\~266, частини другої статті\~258 ЦК України\~стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (3 роки). Як вбачається з наданого до суду розрахунку та враховуючи дату подання позову до суду, позивачем не пропущені ані загальні, ані спеціальні строки позовної давності. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-160 цс14 від 19 листопада 2014 року. Судом встановлено, що у зв'язку з невиконанням зобов'язань за Договором позики від 31.01.2015 відповідач [PERSON], станом на 20.02.2018 р. перед позивачем має заборгованість в розмірі 46107,00 грн., яка складається з: - суми позики становить 6000,00 гривень; - процентів за користування позикою, починаючи з лютого 2015 року по січень 2018 року із розрахунку 10% щомісячно від суми 6000,00 грн., що складає 21\~600,00 гривень; - неустойки з урахуванням положень ст.ст. 258, 266 ЦК України (останні 12 місяців перед зверненням позивача до суду), у розмірі 20% щомісячно від суми 6000,00 грн., що складає 14400 гривень; - інфляційних втрат у період з червня 2015 року по січень 2018 року, що складають 1710 гривень; - 3 % річних, що складає 2397,00 гривень, виходячи з розрахунку, який проведений позивачем правильно та суд, перевіривши, погоджується з ним (а.с. 63-66). Всебічно, повно та об'єктивно оцінивши всі надані докази, суд вважає, що позивач правомірно вимагає повернення основної суми позики, процентів, неустойки, інфляційних втрат, 3-х відсотків річних, посилаючись на договір позики та норми чинного законодавства, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в сумі 640 грн., оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від його сплати. На підставі викладеного та

Outcome: approved