Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, вказуючи, що 26.01.2016 року він позичив \~ відповідачу грошові кошти у розмірі 7890 дол. США, що відподає 209 085 грн. відповідно до курсу НБУ, який існував на день укладення договору позики. На підтвердження договору позики від 26.01.2016 року сторони склали письмову розписку. Від повернення на вимогу позивача суми позики в добровільному порядку відповідач ухиляється, що і стало підставою для звернення позивача до суду з дійсним позовом. Представник позивача надав до суду письмову заяву, відповідно до якої просить розгляд справи здійснити у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та всі надані докази, встановивши характер правовідносин, що склалися між сторонами, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 26 січня 2016 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого останній позичив у позивача грошові кошти в розмірі 7890 доларів США, що на момент укладення договору за курсом НБУ становило 209 085 грн. Договір укладався в письмовій формі та з дотриманням вимог ст.203 ЦК України щодо чинності правочину. 04.07.2016 року позивачем була направлена відповідачу вимога про повернення коштів за вказаним договором позики (а.с.13). До теперішнього часу кошти відповідчем повернуті не були. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У відповідності зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 525, 526 ЦК закріплено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 цього ж Кодексу передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а частиною 2 цієї ж статті визначено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогy кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже відповідач повинен повернути грошові кошти у розмірі 7 890 дол. США, які дорівнюють 208 501, 02 грн. за курсом НБУ на момент подання позовної заяви (26,42 грн. = 1 доллар США) - основного боргу; 627,26 грн. - інфляції за весь час прострочення; 721, 77 грн. - три % річних від простроченої суми. Заборгованість разом складає 208 595,53 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача сплачені та документально підтверджені судові витрати позивача: судовий збір в розмірі 2085,96 грн.

Outcome: approved