Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи позовну заяву тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . Вказана квартира також належить на праві спільної сумісної власності його дружині [PERSON] і його дочці [PERSON] . Оскільки позивач має статус учасника бойових дій, то відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на пільги по оплаті за отримані комунальні послуги. Разом з тим, ці пільги не розповсюджуються на його дочку, тому оплата за комунальні послуги на неї нараховувалася в повному обсязі. У вересні 2005 року дочка, в зв`язку з одруженням з громадянином Німеччини, виїхала на нове місце проживання до Німеччини. Таким чином, з серпня 2005 року по сьогоднішній день дочка з батьками не проживає і за комунальні послуги не сплачує, що, на думку [PERSON] , дає підстави визнати [PERSON] ткою, що втратила право на користування житловою площею. Наразі дочка проживає в Російській Федерації. Щоб матеріально не обтяжувати [PERSON] в подальшому та підтверджуючи своє бажання знятися з реєстрації за вказаною адресою, відповідач надіслала до ТОВ «ЖЕО» заяву із згодою на зняття з реєстрації, проте цього виявилось недостатньо. Враховуючи викладене, [PERSON] звернувся до суду з цим позовом та просив, посилаючись на ст. 405 ЦК України, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. При цьому, представником позивача до суду було надано нотаріально посвідчену заяву [PERSON] , в якій вона зазначила, що позов батька [PERSON] визнає в повному обсязі і не заявляє до позивача жодних претензій. Просила суд задовольнити позов на користь її батька [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволеню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.03.1993 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної, сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в розмірі 9/500 частки (а.с. 8). Цей факт також підтверджується листом КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» №7443 від 18.11.2020 року (а.с. 9). Матеріалами справи встановлено, що 16.08.2005 року відповідач зареєструвала шлюб з [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що зроблено відповідний актовий запис №1834 (а.с. 12). Слід відзначити, що матеріалами справи підтверджується той факт, що наразі відповідач зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно з актом ТОВ «ЖЕО» від 15.03.2021 року, відповідач [PERSON] зареєстрована, але не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). З довідки ТОВ «ЖЕО» №277 від 02.02.2021 року вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: позивач, дружина позивача - [PERSON] та їх дочка - відповідач [PERSON] з 27.09.1971 року. Проте, в довідці вказано, що [PERSON] не проживає та нарахування здійснюється на дві особи з 01.01.2021 року (а.с. 10). Факт реєстрації відповідача в спірній квартирі також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи Департаменту адміністративних послуг №20329 від 25.03.2021 року (а.с. 26). З огляду на встановлення судом вказаного вище факту, суд звертає увагу, що [PERSON] звернувся в суд з метою зменшення нарахування сум за комунальні послуги, тобто щоб нарахування проводилось лише на дві особи. Разом з тим, з вказаної довідки вбачається, що з 01.01.2021 року нарахування здійснюється на дві особи. Таким чином, предмет спору відсутній. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Позивачем не надано суду жодного належного доказу, що між ним та відповідачем існує спір з приводу права користування житловим приміщенням. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Позивачем у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Таким чином, позивачем не доведено суду факт наявності спору між ним та відповідачем з приводу права користування житловим приміщенням. З приводу нотаріально посвідченої заяви відповідача про визнання позову, то суд не приймає її до уваги, в силу положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки воно суперечить закону. Так, особа має право розпорядитись своїм майном на власний розсуд у спосіб визначений законодавством (продати, подарувати тощо). Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном. Позивач в позовній заяві посилається на ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суб?єктами даного сервітутного правовідношення є, з однієї сторони, власник житла, а з іншої - член його сім?ї. Разом з тим, в даному випадку відповідач є не лише членом сім`ї, а також - співвласником спірної квартири. Відповідно до частини першої та другої статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Отже, положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц (провадження № 61-4509св18). Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. З приводу зазначених позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 15 років, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Наведене вище також узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, з якої також вбачається, що на ці правовідносини не поширюються норми ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Суд вважає що непроживання відповідача в спірній квартирі, не є підтвердженням того що у відповідача відпали законні підстави для користування квартирою. Норми житлового законодавства, на які посилається позивач не регулюють правовідносини, які склалися між співвласниками жилої квартири. Інших підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, позивач не наводив і не довів. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed