Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Посилався на те, що зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS]. Зазначена квартира знаходиться в будинку, який обслуговує ТОВ «ТД Укрвторресурс». Окрім нього у вказаній квартирі зареєстрований [PERSON]. Проте відповідач у вказаній квартирі не проживає з 1997 року по теперішній час, його місце перебування йому не відоме. Тому вважає, що [PERSON] на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України втратив право користування зазначеним житловим приміщенням, у зв'язку з його відсутністю у ньому понад шість місяців. Просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, а саме: квартирою [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позов підтримав. Пояснив суду, що між ним та колишньою дружиною було розподілено квартиру [ADDRESS] на дві частини. Дружина свою частину продала, а він є власником решти квартири №13 за вказаною адресою. Реєстрація місця проживання відповідача за адресою [ADDRESS] призводить до того, що він несе зайві витрати по утриманню майна. Просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що місце проживання [PERSON] 01.04.1990 року було зареєстровано за адресою [ADDRESS] (а.с.4). Позивач [PERSON] також зареєстрований за вказаною адресою. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.06.2017 року, сформованої на запит суду, власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2011 року є [PERSON] (а.с.22-23). Таким чином, квартира [ADDRESS] перебуває у приватній власності та відноситься до приватного житлового фонду. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] в якості правових підстав звернення до суду посилався на положення ст. ст. 71,72 ЖК України. Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Проте, суд зауважує, що положення вказаних статей регулюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які виникли з приводу користування квартирою, яка перебуває у приватній власності особи. Натомість спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Проте, як було встановлено судом, позивач [PERSON] не є власником спірного житлового приміщення, а саме: квартири [ADDRESS]. Доводи [PERSON] про те, що вказану квартиру було розподілено, внаслідок чого він став власником іншої частини житла квартири №13 суд відхиляє, оскільки відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.09.2017 року, сформованої на запит суду, відомості про право власності на квартиру [ADDRESS] в реєстрах відсутні. Будь-які інші власники квартири №13, окрім [PERSON] відсутні. Також, суд звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами саме з приводу квартири [ADDRESS]. Згідно зі ст. 3, 11 ЦПК України, ст. 15, 20 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який обирає на власний розсуд. Таким чином, у даному випадку суд повинен встановити факт порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів [PERSON] Разом із тим, судом не було встановлено факту порушення прав позивача, внаслідок реєстрації місця проживання відповідача за адресою [ADDRESS]. Позивач не є власником спірного житлового приміщення, а тому у даному випадку йому не належить право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування зазначеною квартирою. Твердження [PERSON] про порушення його прав внаслідок реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою, оскільки він змушений нести зайві витрати по сплаті комунальних послуг суд не приймає до уваги, оскільки останній не є власником житла. Спори про розмір участі у витратах на утримання житла вирішуються між власником та членами його сім'ї в судовому порядку. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»звернуто увагу судів на те, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). На підставі наведеного суд, давши оцінку встановленим обставинам та доказам, що наявні у матеріалах справи, вважає, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed