Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи такі позовні вимоги тим, що 15.05.2002 року відповідач уклав з ним кредитний договір № 70301 і отримав кредит у сумі 8000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 39% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 09 місяців з кінцевим терміном повернення 15.02.2003 року. Банк свої зобов'язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. Відповідач, в свою чергу, прийняв вищевказані грошові кошти та зобов'язався повертати кредитні кошти та сплачувати відсотки за користування кредитом. Однак відповідач умови договору не виконав, в результаті чого станом на 29.05.2015 року за відповідачем перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 287593 гривні 53 копійки, з яких: 8000 гривень - заборгованість за кредитом; 25085 гривень 96 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 254507 гривень 57 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. У зв'язку з вищевикладеним, позивач прохав суд стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитним та судові витрати по справі. Під час судового розгляду представник позивача змінила позовні вимоги, зменшивши їх та прохаючи стягнути з відповідача лише заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 28.07.2012 року по 28.07.2015 року в сумі 18396 гривень, просила суд їх задовольнити, обгрунтовуючи викладеними у позові підставами. Відповідач та представник відповідача проти позову заперечили, надавши заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності та відмову у позові з цих підстав. Вислухавши сторони, вивчивши надані сторонами докази, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. ст. 257, 259 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частинами третьою, четвертою статт 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Судом встановлено, що 15.05.2002 року відповідач уклав з ним кредитний договір № 70301 і отримав кредит у сумі 8000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 39% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 09 місяців з кінцевим терміном повернення 15.02.2003 року. (а.с.4). З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості позичальником був здійснений 12.12.2003 року. (а.с.3). Таким чином враховуючи, що з дня остаточного терміну повернення кредиту відповідачем - 15.02.2003 року і до дня звернення позивача до суду з цим позовом - 04.08.2015 року минуло більш ніж 10 років, тобто на час звернення до суду сплинули строки позовної давності, суд вважає за необхідне на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України відмовити у задоволенні позову, у зв'язку зі спливом позовної давності.

Outcome: dismissed