Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Бахмутський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, посилаючись на те, що постановою Артемівського міського суду Донецької області від 28 серпня 2003 року вирішено стягувати з нього на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], до досягнення повноліття, у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж ? частки неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Стверджує, що на підставі цієї постанови було видано виконавчий лист, який відповідач вперше пред'явила для виконання у 2003 році, а у 2006 році забрала з виконавчої служби за домовленістю. Однак, в травні 2016 року від державного виконавця він дізнався, що у нього є заборгованість зі сплати аліментів, хоча йому нічого не було відомо про виконавче провадження, а щомісяця він добровільно надавав відповідачці по 200 грн. Зазначає, що, оскільки йому не було повідомлено про відкриття виконавчого провадження повторно, в нього виникла заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 5 406,58 грн., яку не має можливості сплатити, оскільки сплачує аліменти на утримання іншої дитини, не може знайти роботи через суспільно-політичну ситуацію у регіоні. Просить звільнити його від сплати заборгованості за аліментами у розмірі 5 406,58 грн., нарахованої на підставі виконавчого листа, виданого Артемівським міським судом Донецької області 2 вересня 2003 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, додатково надавши пояснення про те, що під час здійснення виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого Артемівським міським судом Донецької області 2 вересня 2003 року, державний виконавець зробив значну кількість помилок - не зважаючи на вказівку стягувача на дійсну адресу реєстрації боржника, державний виконавець надіслав постанову про відкриття виконавчого провадження за іншою адресою; відсутні будь-які належні докази про надсилання позивачеві-боржнику документів та викликів за адресою його місця реєстрації та проживання; розрахунки заборгованості містять неправдиві дати, як от 8 грудня 2016 року, та суперечливі номери (885/16, 568/15/16); самі матеріали виконавчого провадження не прошиті та не пронумеровані. Також зазначив, що, знаючи про відкрите виконавче провадження позивач здійснював би належні виплати щомісяця, однак через неналежне виконання державним виконавцем своїх обов'язків існує сума заборгованості за аліментами, яка є значною для позивача-боржника. Посилаючись на норми ст.273 Сімейного кодексу України, пояснив, що позивач-боржник на даний час не бажає скористатись правом на звернення з позовом про зміну розміру аліментів чи звільнення від їх сплати. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні надала пояснення про те, що вона одразу вказала адресу реєстрації боржника у своїй заяві державному виконавцеві. Звернула увагу суду на те, що, не зважаючи на обізнаність про виконавче провадження з травня 2016 року, позивач продовжує сплачувати аліменти в розмірі лише 200 грн., що суперечить твердженням у позовній заяві та поясненням представника позивача. Просить вирішити спір на розсуд суду. Представник третьої особи у судовому засіданні надала пояснення про те, що на даний час виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Артемівським міським судом Донецької області 2 вересня 2003 року, перебуває у її, як державного виконавця, провадженні. Ствердила, що ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає надсилання рекомендованим листом з повідомленням про вручення лише копій постанов державного виконавця та інших документів, а не викликів боржника. Також зазначила, що виконавче провадження не підшите, оскільки не завершене, що відповідає вимогам Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби. Суперечності у нумерації розрахунків та дат, вказаних на них, пояснила механічними помилками у написанні. Просить прийняти рішення на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що постановою Артемівського міського суду Донецької області, на підставі якого видано виконавчий лист №2-4278/2003 2 вересня 2003 року (а.с.70), від 28 серпня 2003 року вирішено стягувати з 21 серпня 2003 року та щомісяця аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку, але не менше ? частки неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], до досягнення повноліття (а.с.8). Вперше стягувач пред'явила виконавчий лист для виконання в орган державної виконавчої служби в Артемівському районі Донецької області у 2003 році та за постановою державного виконавця від 25 квітня 2006 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с.16), що не заперечують представник позивача та відповідач. Частиною 1 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» визначено строки пред'явлення виконавчих документів для виконання. При цьому, частиною 3 цієї статті передбачено, що рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, втратою годувальника тощо) можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Вдруге, постановою державного виконавця Артемівського міськрайонного управління юстиції Сіробабою М.О. від 20 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження №42165335 з виконання вказаного виконавчого листа (а.с.68). Адресою боржника у постанові зазначена адреса, вказана у виконавчому листі, - [ADDRESS], куди і була надіслана копія постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.68). [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» у зв'язку з реєстрацією шлюбу 20 серпня 2011 року (а.с.90), що стало підставою для зміни імені сторони виконавчого провадження. У процесі виконання виконавчого листа виклики боржникові здійснювались за адресою: [ADDRESS], куди була надіслана постанова про арешт майна боржника та розрахунок заборгованості (а.с.49, 56, 60, 66). В матеріалах виконавчого провадження відсутні рекомендовані повідомлення про вручення або конверти, повернуті адресантові. Представник третьої особи представила суду витяги із журналів реєстрації вихідної кореспонденції, з яких вбачається надсилання боржнику постанови про арешт 13 жовтня 2014 року, викликів 18 червня 2015 року, 8 вересня 2015 року, розрахунку заборгованості 7 червня 2016 року (а.с.82-89). Державним виконавцем проведено розрахунки заборгованості за виконавчим листом №2-4278 двічі - 8 грудня 2015 року №885/16, у якому, за словами виконавця, зроблена помилка в даті, оскільки вказано 8 грудня 2016 року; та 7 червня 2016 року №885/16. При цьому, боржнику вручено розрахунок заборгованості від 7 червня 2016 року за номером 568/15/16, а розрахунок від 7 червня 2016 року №885/16 міститься в матеріалах виконавчого провадження. Державний виконавець пояснила, що номер у врученому розрахунку вказано невірно через технічну помилку, оскільки на виконанні перебуває два виконавчих листи, де позивач є боржником. При цьому суд звертає увагу на те, що зміст розрахунків заборгованості, не зважаючи на їх номер, є однаковим. Жодна зі сторін не оскаржує та не оспорює правильності їх проведення чи розміру заборгованості. Так, згідно з розрахунком заборгованості від 7 червня 2016 року №568/15/16 (а.с.19), №885/16 (а.с.50), станом на 1 червня 2016 року за виконавчим листом №2-4278, виданим 2 вересня 2003 року, існує заборгованість в розмірі 5 406,58 грн. Розрахунок здійснено за період з лютого 2014 року (7 днів) до травня 2016 року включно, з врахуванням щомісячної сплати боржником на користь стягувача 200 грн., а також зі законодавчо встановленого мінімального розміру аліментів на одну дитину, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України), який не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч.2 ст.197 Сімейного кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 Сімейного кодексу України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Частиною 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як на обставини, які свідчать про наявність підстав, передбачених ч.2 ст.197 Сімейного кодексу України, представник позивача посилається на: заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 7 квітня 2014 року, яким вирішено стягувати з позивача на користь [PERSON] з 24 січня 2014 року аліменти в розмірі ? частки з усіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], до досягнення ним повноліття (а.с.17, 18); звільнення позивача з роботи (а.с.5-7); неможливість працевлаштуватись. Основною ж підставою звернення до суду представник позивача вважає неповідомлення позивача-боржника про наявність відповідного виконавчого провадження, порушення державним виконавцем порядку вчинення виконавчого провадження, про що свідчать помилки у документах. Позивач та його представник не надали суду доказів наявності тяжкої хвороби у позивача-боржника, а обставини, на які вони посилаються, суд не може врахувати як обставини, що мають істотне значення для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, яка розрахована з мінімального, законодавчо встановленого розміру аліментів. Суд зауважує, що неповідомлення про перебування виконавчого листа на виконанні впливає на те, чи є вина платника аліментів у їх несвоєчасній сплаті, а за відсутності вини пеня за прострочення сплати аліментів не стягується. Саме до такого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалі від 11 листопада 2015 року по справі №6-18841св15. Крім того, зміна у матеріальному стані боржника, наявність у нього інших зобов'язань, може бути підставою для зміни розміру аліментів, звільнення від їх сплати (ст.273 Сімейного кодексу України), а не для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Особливу увагу суд звертає на те, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який здійснюється, зокрема, внаслідок реалізації сторонами виконавчого провадження їхнього права на подання скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби у порядку, встановленому Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України. Тому у випадку наявності порушень при прийнятті рішень, вчиненні дій чи бездіяльності державним виконавцем при виконанні рішення суду, ухваленого відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження, зокрема боржник, мають право на звернення до суду з відповідними скаргами. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: approved