Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що відповідно до наказу №81 від 14.08.2008 року він був прийнятий на роботу формовщиком ручної формовки до ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків». 25.03.2014 року позивач отримав повідомлення про наступне вивільнення та наказом №104 від 02.06.2014 року його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників. При звільненні відповідачем не було взято до уваги перебуванні на його утриманні двох тяжко хворих батьків: мати є інвалідом по трудовому каліцтву, а батько через тяжку хворобу помер [INFO] року. Окрім цього, під скорочення на даному підприємстві попав також і його рідний брат [PERSON], у зв'язку з чим їх сім'я залишалася повністю без засобів для існування. Позивач зазначає, що відповідачем не врахований і його тривалий та безперервний стаж роботи на заводі з 14.08.2008 року, оскільки працівники, які прийняті на роботу пізніше та мають меншу кваліфікацію і продуктивність праці, залишені працювати. Профспілковий комітет також не дав згоду на його звільнення з вищезазначених підстав. З цих підстав позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі формовщиком ручної формовки ВЛЦ, стягнути на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник позивача [PERSON], який є головою профспілкового комітету Первинної організації ПМГУ ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків», просив визнати незаконним звільнення позивача та поновити його на роботі додатково зазначивши, що в порушення вимог статті 247 КЗпП України та статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права і гарант їх діяльності» наказ №159 від 21.03.2014 року «Про оптимізацію штатної чисельності ВЛЦ «ПАТ «ДЗПВ» взагалі не погоджувався з Профспілковим комітетом. Відповідач не повідомив Профспілковий комітет не пізніше аніж за три місяця про прийняте рішення про проведення скорочення чисельності працівників та враховуючи, що на підставі наказів №158, 159 від 21.03.2014р. та №161 від 24.03.2014р. звільненню підлягало 76 працівників, що становить в загальній кількості працюючих на заводі 12,4% від працюючих на заводі 615 працівників, масове скорочення не погоджено також і з Дніпропетровською обласною організацією профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України. Окрім цього, адміністрацією заводу порушено і п. 4.2 Колективного договору, який передбачає письмове повідомлення профспілкового комітету за три місяці про причини, кількість та категорії працівників, які підлягають звільненню за скороченням штатів. Так, на підставі порівняльної характеристики роботи заводу і середньої заробітної плати за перші квартали 2013 та 2014 роки, випуск продукції виріс на 849 тон та середня заробітна плата на 1057 грн., у зв'язку з чим відсутні були підстави для проведення скорочення чисельності працівників на вказаному підприємстві. При звільненні [PERSON] відповідачем не був врахований його тривалий та безперервний стаж роботи на вказаному підприємстві з 14.08.2008 року, а також ту обставину, що профком не надав згоди на його звільнення мотивуючи тим, що у позивача на утриманні знаходилось на той час двоє тяжкохворих батьків та його рідний брат також попав під звільнення. Виписку з протоколу засідання профкому №82 від [INFO] року було передано до ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків» 19.05.2014 року за вх.№7/01-16, виходячи з кількості вихідних та святкових днів у травні. Представник позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що позивач був безпідставно звільнений з роботи, оскільки посада, яку займав [PERSON] - формовщик ручної формовки вальцеливарного цеху Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків», вважалася вільною та значилася у Лівобережному районному центрі зайнятості м.Дніпропетровська, де [PERSON] з 07.07.2014 року перебував на обліку як безробітний. Йому було видано направлення на працевлаштування, однак відповідачем було безпідставно відмовлено позивачу у прийнятті на роботу, посилаючись на уже зайняте робоче місце, що свідчить про упереджене ставлення до нього адміністрації ПАТ «ДЗПВ», що, напевне, і стало причиною його звільнення. Окрім цього, вказане звільнення відбулося без згоди на це профспілкового комітету Первинної організації ПМГУ ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків». Посилання відповідача на несвоєчасність направлення копії протоколу профкому, у зв'язку з чим вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору, є безпідставним та формальним, оскільки, виходячи із кількості вихідних днів у травні 2014 року, строк розгляду профспілкою питання про надання згоди на звільнення не пропущений. Представники відповідача Меркович Б.В. та Мирошник О.І. проти позову заперечували у повному обсязі, посилаючись на правомірність дій з боку адміністрації ПАТ «ДЗПВ» та на відсутність підстав для скасування наказу про звільнення. Позивач у встановлений законом строк був повідомлений про наступне вивільнення та у зв'язку з несвоєчасним надходженням до відповідача протоколу профкому вважається, що профком надав згоду на розірвання трудового договору, як це передбачено ч.5 ст.43 КЗпП України. У зв'язку з цим, порушень вимог діючого трудового законодавства власником або уповноваженим ним органом при звільненні [PERSON], не допущено. Окрім цього, виписка з протоколу засідання профкому №82 від [INFO] року не містить мотивованої відмови профкому стосовно надання згоди на звільнення позивача. Іншої посади, яку можна було б запропонувати [PERSON] та перевести його на іншу роботу, не було. Дійсно, позивач у вересні 2014 року був направлений Лівобережним районним центром зайнятості м.Дніпропетровська для працевлаштування формовщиком ручної формовки вальцеливарного цеху Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків», однак на час його звернення ця посада була уже зайнята. В той же час Меркович Б.В. зазначив, що прийняття позивача на роботу було б можливе за умови відмови його від позову, що розглядається в межах даної цивільної справи. Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу №81 від 14.08.2008 року [PERSON] був прийнятий на роботу формовщиком ручної формовки до ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків», про що свідчить запис у його трудовій книжці (а.с.9). Наказом №159 від 21.03.2014 року «Про оптимізацію штатної чисельності ВЛЦ» було прийнято рішення ПАТ «ДЗПВ» про проведення скорочення штату та виключення зі штатного розкладу робочих ВЛЦ з 26.05.2014 року (а.с.11). 25.03.2014 року позивач отримав повідомлення про наступне вивільнення (а.с.17) та наказом №104 від 02.06.2014 року його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників (а.с.7). Профспілковий комітет Первинної організації ПМГУ ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків» не надав згоди на звільнення [PERSON], про що свідчить виписка з протоколу засідання профкому №82 від [INFO] року (а.с.15-16). Свою відмову профком мотивував тим, що у позивача на утриманні тяжкохворі батьки (батько 13.05.2014р. помер) та під звільнення попав також його рідний брат. Таким чином, звільнення [PERSON], який є членом Первинної організації ПМГУ ПАТ «ДЗПВ», відбулося без згоди первинної профспілкової організації, що суперечить вимогам ст.43 КЗпП України, яка зазначає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і п.2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Посилання представника відповідача на несвоєчасність направлення профспілковим комітетом виписки з протоколу №82 від [INFO] року, яка надійшла до відповідача лише 19.05.2014 року за вх.№7/01-16, у зв'язку з чим було порушено вимоги ч.5 ст.43 КЗпП України, суд вважає формальною підставою для того, щоб не приймати до уваги заперечення профкому та висновки про ненадання згоди на звільнення позивача. Суд звертає увагу на те, що на час видання наказу №104 від 02.06.2014 року про звільнення [PERSON] з роботи, відповідач мав вищевказану виписку та повинен був взяти її до уваги. Посилання представника відповідача на відсутність у виписці з протоколу достатнього мотивування про підстави ненадання згоди на звільнення [PERSON], також, на думку суду, є надуманими, оскільки причини, з яких профспілковий комітет не надав згоди на звільнення позивача, в протоколі зазначені. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що ПАТ «ДЗПВ», всупереч вимогам ст. 49-4 КЗпП України, ст. 51 Закону України «Про зайнятість населення», ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права і гарантії діяльності» не повідомив Профспілковий комітет у встановлений законом строк - не пізніше аніж за три місяці, про прийняте рішення про проведення скорочення чисельності працівників. Дані вимоги містяться також в п. 2.17 Галузевої угоди ГМК на 2011-2012 р.р. та п.3.2, п.3.3 Регіональної угоди на 2012-2013р.р.. Відповідачем також порушено п. 4.2 Колективного договору, який передбачає письмове повідомлення профспілкового комітету за три місяці про причини, кількість та категорії працівників, які підлягають звільненню за скороченням штатів. Судом встановлено, що [PERSON] з 07.07.2014 року як безробітний перебував на обліку у Лівобережному районному центрі зайнятості м.Дніпропетровська, де йому було видано направлення на працевлаштування до ПАТ «ДЗПВ» на посаду формовщика ручної формовки вальцеливарного цеху Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків». Вказані обставини, на думку суду, також свідчать про безпідставність скорочення штату по вищевказаному підприємству та у зв'язку з цим, про безпідставність звільнення позивача з роботи. Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що на час звільнення позивача з роботи у нього на утриманні перебувала мати [PERSON], 1950 р.н., яка є інвалідом третьої групи через трудове каліцтво, що підтверджується довідкою Серія 2-18 АЖ №048048. Його батько [PERSON] помер [INFO] року. Брат позивача [PERSON] також був наказом №105 від 02.06.2014 року звільнений з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників. Таким чином, відповідачем було звільнено з однієї сім'ї дві працездатні особи. Посилання представника відповідача, як на правомірність звільнення позивача, застосування до нього раніше заходів дисциплінарного характеру, не спростовує висновків суду щодо необхідності отримання для вказаного звільнення згоди профкому та з'ясування інших обставин, які не перешкоджають розірванню трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає визнати незаконним та скасувати наказ №104 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 02.06.2014 року, про звільнення [PERSON] з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, а також поновити його на роботі формовщиком ручної формовки вальцеливарного цеху Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків». Відповідно до вимог ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Ч.2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, суд вважає стягнути з ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10 482 гривні 11 копійок (86 роб.днів * середньоденну заробітну плату 233 грн.51 коп.), оскільки за час перебування з 07.07.2014р. по 02.09.2014р. на обліку в Лівобережному районному центрі зайнятості м.Дніпропетровська йому було виплачено 4 345 грн.80 коп., а також ним була отримана вихідна допомога приз звільненні в сумі 5253 грн.95 коп. (233,51*86=20081,86-4345,80-5253,95). Також суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які виразилися у незаконному звільненні та позбавленням права на працю, як наслідок відсутністю можливості отримання заробітку за виконану роботу, позивачу була завдана і моральна шкода, Суд вважає, що 2 000 грн. є співрозмірною сумою отриманим ним моральним стражданням, тому вважає стягнути з ПАТ «ДЗПВ» на його користь вказані кошти. З Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків» підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 10 482 гривні 11 копійок. З Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків» підлягає стягненню 487 гривень 20 копійок судового збору на користь держави. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд вважає допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, а також стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць у розмірі 4 903 гривні 87 копійок.

Outcome: partial