Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи тим, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області Вінницької області шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають повнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . На час проживання дитини з відповідачем позивач сплачував регулярно і без затримок на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки. Після закінчення Вінницької ЗОШ №35, дочка вступила до Київського національного університету імені Т.Г. Шевченка на денне відділення географічного факультету. Дочка переїхала від матері до позивача і з 01.09.2019 року по теперішній час проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Тому, у позивача відпали підстави для сплати аліментів на користь відповідача на утримання дочки. За час проживання дочки з позивачем відповідач не приймала участі у матеріальних витратах на навчання, проживання та утримання дитини. Позивачу самому важко створити належні умови для навчання і утримання дитини, тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів дочки та просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дочки у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подачі позову до суду до досягнення дитиною повноліття та продовжувати стягнення аліментів до досягнення дочкою двадцяти трьох років, тобто до закінчення нею навчання у вказаному вище ВУЗі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись при цьому на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково суду пояснила, що вона не заперечує щодо обставин проживання дочки з 01.09.2019 року по теперішній час разом із позивачем, проте коли дочка збиралась їхати на навчання до м.Києва у серпні 2019 року, відповідачем було придбано для неї необхідні речі на осінь та зиму, а коли дочка приїжджала до неї на вихідні та на канікули в період навчання, то дочка завжди брала з собою необхідні продукти харчування, отримувала грошові кошти, про які позивач нічого не знає. Неодноразово відповідач перераховувала гроші на картку дочки в кінці 2019 року. При цьому, дочка навчається за рахунок держави, отримує стипендію у розмірі 2416,00 грн. на місяць. Тому позиція позивача щодо відсутності з боку відповідача допомоги у навчанні та проживанні дочки є не зрозумілою. У відповідача відсутня можливість сплачувати аліменти, оскільки на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей та непрацездатна мати [PERSON] , 1946 року народження. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлені та визнаються сторонами обставини про те, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області Вінницької області шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають повнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . На час проживання дитини з відповідачем позивач сплачував регулярно і без затримок на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки. Після закінчення Вінницької ЗОШ №35, дочка вступила до Київського національного університету імені Т.Г. Шевченка на денне відділення географічного факультету. Дочка переїхала від матері до позивача і з 01.09.2019 року по теперішній час проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Правилами ст.ст. 77, 81 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами у справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частинами першою третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення; тощо. Підстави визначення розміру аліментів у частині до заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Згідно із ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів у відповідності до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати свою дитини до досягнення нею повноліття, а у випадках передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Згідно зі ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 Постанови від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дітей у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів, суд бере до уваги визнані сторонами обставини, щодо постійного місця проживання дочки сторін з позивачем з 01.09.2019 року тобто в період часу до досягнення дитиною повноліття, станом на час звернення позивача з позовом до суду та станом на теперішній час, що пов`язано з її навчанням у Київському національному університеті імені Т.Г. Шевченка на денній формі навчання. При цьому суд не приймає до уваги твердження відповідача про відсутність потреби дочки у матеріальній допомозі, щодо відсутності можливості у відповідача надання такої допомоги та щодо добровільного надання матеріальної допомоги на утримання дочки відповідачем, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин суду не було надано та судом вони не встановлені. Враховуючи наведені обставини та зважаючи на те, що утримання дитини є обов`язком обох її батьків, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання дочки в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту подання позовної заяви, а саме з 02.03.2020 року, і до досягнення дитиною повноліття та у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дня досягнення дитиною повнолітття, тобто з [INFO] , на період навчання дочки у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, та не більше ніж до досягнення дочкою 23-х років. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 840,80 грн., оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved