Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій щодо невиплати суми недоплаченої одноразової компенсації як учаснику аварії на Чорнобильській АЕС неправомірними та стягнення недоплаченої одноразової компенсації як учаснику аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, в розмірі 29360 гривень 40 копійок. На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, першої категорії, в зв'язку з чим знаходиться на обліку у відповідача, має 3 групу інвалідності відповідно до посвідчення Б №425686 від 10 січня 2012 року. Відповідно до ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи він має право на отримання одноразової компенсації для учасників ліквідації аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка інвалідам третьої групи виплачується у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, але в порушення вимог зазначеного закону відповідачем була нарахована йому згідно постанови Кабінету Міністрів України №836 від 26 липня 1996 року в розмірі 189 гривень 60 копійок, у звязку з чим він був змушений звернутися з позовом до суду. 18 вересня 2014 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області за його позовом було ухвалено рішення, яким було зобовязано відповідача нарахувати йому недоплачену одноразову компенсацію у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, розмір яких визначається на момент виплати. На виконання рішення суду відповідач здійснив нарахування одноразової компенсації в сумі 29360 гривень 40 копійок, але до даного часу не здійснив її виплату в порушення положень ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вважає, дії відповідача щодо невиплати йому суми нарахованої, але недоплаченої одноразової компенсації як учаснику аварії на Чорнобильській АЕС є неправомірними, оскільки за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру компенсації, застосуванню підлягає не постанова КМУ №836 від 26 липня 1996 року, а ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки дія абзацу першого даної статті Верховною Радою України не призупинялась, при цьому виключно законами визначаються основи соціального захисту, а органом законодавчої влади в України є парламент - Верховна Рада України, якій Конституція України не надавала права делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів. Крім того, зазначає, що згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права, при цьому у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупинити чи закінчити виплату надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих випадках, доки відповідні положення є чинними, при цьому органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обовязків. Оскільки правові положення, які передбачають виплати одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами, є чинними, тобто не скасовані, не змінені, не припинені, то він має право на їх отримання, а органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у їх виплаті, при цьому неправомірність дій відповідача вже встановлена судовим рішенням, а тому не підлягає доказуванню, а тому відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органом державної влади може бути відшкодована незалежно від його вини. З посиланням на п.2 ч.2 ст.22 ЦК України зазначає, що збитками (шкодою) є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, а згідно ст.ст.13,48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи одноразова компенсація, що є предметом позову, нарахована відповідачем в рахунок шкоди, завданої від участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, але не виплачена відповідачем в сумі 29360 гривень 40 копійок, а тому є шкодою, яка підлягає відшкодуванню на його користь, оскільки відповідач порушує його права на отримання одноразової компенсації за шкоду, заподіяну його здоровю, тому він змушений звернутися з даним позовом до суду, при цьому прохав врахувати, що згідно п.3 ч.1 ст.268 ПК України та ч.1 ст.76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» право на подання позову про відшкодування ядерної шкоди, завданої життю та здоровю особи, не обмежується строком давності. Прохав визнати дії [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо невиплати йому суми недоплаченої одноразової компенсації як учаснику аварії на Чорнобильській АЕС неправомірними та стягнути з відповідача недоплачену одноразову компенсацію як учаснику аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом 3 групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, в розмірі 29360 гривень 40 копійок. Позивач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через свого представника (а.с.41,43), у судове засідання не зявився, у звязку з чим суд ухвалив розглядати справу у його відсутність, оскільки його інтереси як позивача у даній справі представляє його представник [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 20.11.2015 року, зареєстрованої в реєстрі за №1-2403, з усіма повноваженнями сторони у справі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи особисто під розписку (а.с.41,42), в судове засідання 11.01.2016 року надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність без фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом (а.с.48). Представник відповідача - [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.39,46) в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, як не надав і заперечень проти позову та доказів, які їх обґрунтовують. Представник третьої особи - [PERSON] Державної казначейської служби України, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.40,46) в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. В звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі та належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу по наявним у справі доказах. Суд, проаналізувавши доводи позивача в межах заявлених позовних вимог та докази, що маються у справі, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якого встановлено ці обставини. Судом встановлено, що постановою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року (а.с.49-52), яка набрало законної сили 05 грудня 2014 року, у справі №192/1742/14 провадження №2-а/192/12/14 за адміністративним позовом [PERSON] до [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії щодо нарахування одноразової компенсації як інваліду внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, стягнення одноразової компенсації позов задоволено частково. Визнано дії [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації щодо виплати одноразової компенсації\~ [PERSON] як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що став інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, без урахування вимог ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, протиправними. Зобов'язано [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації вчинити дії щодо нарахування [PERSON] як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та інваліду IIІ групи за захворюванням, яке пов'язане з Чорнобильською катастрофою, недоплачену одноразову компенсацію відповідно до ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається на момент виплати, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зазначеним судовим рішенням встановлено, що позивач перебуває на обліку у відповідача з 27 жовтня 2011 року як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії, що підтверджується посвідченням серії А №140978с від 07 грудня 2011 року (а.с.16), якому встановлено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується посвідченням серії Б №425686 від 10 січня 2012 року, та яка згідно експертного висновку Дніпропетровської регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного звязку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників №12189 від 30 вересня 2011 року, повязана з виконанням обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. На підставі зазначеного позивач [PERSON] має право на одержання одноразової компенсації на підставі ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (в редакції від 01 липня 1992 року), оскільки відповідно до ч.1 даної статті учасникам ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, що стали інвалідами, гарантовано виплату одноразової компенсації: інвалідам III групи у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, розмір якої відповідно до ч.7 ст.48 цього Закону визначається на момент її виплати. В той же час, позивачу [PERSON] відповідачем в березні 2012 року була нарахована компенсація в розмірі 189 гривень 60 копійок у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836 Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а не у розмірі, передбаченому ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і профінансована з державного бюджету лише 23 травня 2012 року. Рішення суду обґрунтовано тим, що згідно Конституції України, Україна є демократична, соціальна, правова держава (ст. 1), права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст. 3), в Україні визнається та діє принцип верховенства права (ч.2 ст. 8). Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті інших або нових законів, при внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод громадян, а ст. 46 Основного Закону України закріплено право громадян України на належний соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від інших обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, а з цим конституційним правом кореспондується обов'язок держави щодо його забезпечення, при цьому відповідно до ч.3 даної статті пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування мають забезпечувати рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму встановленого Законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836 Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в редакції, яка була чинною на період виникнення спірних правовідносин, встановлено гарантований мінімальний розмір розрахункової величини для виплат, передбачених Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи на рівні 18960 тис. карбованців, при цьому згідно затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи виплата таких компенсацій та допомоги, пов'язаних із соціальним захистом громадян зазначеної категорії, проводиться управліннями праці та соціального захисту населення районних адміністрацій за місцем реєстрації громадян та центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (п.4). Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно до ч.1 ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в редакції, яка була чинною на період виникнення спірних правовідносин з урахуванням Рішення Конституційного суду України від 22 травня 2008 року у справі №10-пр/2008, яким було визнано неконституційним положення Закону України Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України, передбачено виплату одноразової компенсації учасникам ліквідації аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами третьої групи внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмір 30 мінімальних заробітних плат, розмір якої відповідно до ч.7 ст.48 цього Закону визначається на момент її виплати, у звязку з чим позивач [PERSON] з урахуванням фактично виплаченої відповідачем одноразової компенсації в сумі 189 гривень 60 копійок має право на нарахування та отримання різниці у виплаті одноразової компенсації у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності в розмірі 30 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається на момент виплати. Виходячи з пріоритетів законів та урядових нормативних актів, при вирішенні даного спору та визначенні розміру одноразової компенсації, застосуванню підлягають норми ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а не положення постанови Кабінету міністрів України за №836 від 26 липня 1996 року, на яку посилається відповідач. В подальшому зміни та доповнення до ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи не вносились та не приймались відповідно до Закону України Про державний бюджет України на 2011 рік, Закону України Про державний бюджет України на 2012 рік, Закону України Про державний бюджет України на 2013 рік, Закону України Про державний бюджет України на 2014 рік, якими було встановлено право Кабінету Міністрів України визначати розмір одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоров'ю, право на отримання якої передбачено ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, при цьому такі розміри не були визначені і постановою Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 року №745 Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету, оскільки положення даної постанови не стосувались розміру, порядку та способу нарахування та виплати одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоровю учасникам ліквідації аварії на ЧАЕС. Крім цього, в судовому рішенні зазначено, що посилання відповідача на Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, положення пункту 4 розділу V11 Прикінцеві положення Закону України Про державний бюджет України на 2011 рік, яким було визнано право Кабінету Міністрів України визначати розмір одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоров'ю, право на отримання якої передбачено ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є безпідставним, оскільки таке право Кабінету Міністрів України на встановлення порядку та розміру відповідних виплат на відповідний бюджетний рік використано не було, при цьому доводи відповідача про відсутність кошторисних призначень для реалізації положень ч.1 ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи не можуть бути підставою для невиконання вимог зазначеного Закону, про що неодноразово наголошував і Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зазначивши, що держава не може посилатись на відсутність коштів як на підставу для невиконання взятих нею на себе зобов'язань. Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати йому одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що став інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, без урахуванням вимог ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зобов'язання нарахувати одноразову компенсацію як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що став інвалідом, в розмірі 30 мінімальних заробітних плат є обґрунтованими і саме відповідач зобов'язаний їх нарахувати та сплатити за рахунок Державного бюджету, оскільки ст.63 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи встановлено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок Державного бюджету України і [PERSON] є розпорядником коштів Державного бюджету України, в зв'язку з чим суд задовольнив позовні вимоги позивача в цій частині та визнав дії [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо нарахування та виплати позивачеві одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що став інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі меншому, ніж передбачено ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи протиправними та зобов'язав нарахувати, з урахуванням вже виплачених сум, одноразову компенсацію в зв'язку із встановленням ІII групи інвалідності за захворюванням, яке пов'язане з Чорнобильською катастрофою в розмірах, визначених ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, тобто в розмірі 30 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається на момент виплати. В той же час, не даним судовим рішенням не були задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача одноразової компенсації в розмірі передбаченому ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з посиланням на те, що суд не може підміняти орган державної влади, до компетенції якого відноситься питання нарахування та виплати одноразової компенсації особам, які є учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії та стали інвалідами за захворюваннями, які повязані з Чорнобильською катастрофою, а також з урахуванням положень ч. 4 ст. 105 КАС України про те, що адміністративний позов може містити вимоги про стягнення з відповідача субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю, а в заявленому адміністративному позові йдеться про стягнення компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що став інвалідом, а не про стягнення заподіяної шкоди. Таким чином, згідно положень ч.3 ст.61 ЦПК України зазначені вище обставини, які встановлені судовим рішення у адміністративній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якого встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що на виконання постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року (а.с.49-52), яке набрало законної сили 05 грудня 2014 року, у справі №192/1742/14 провадження №2-а/192/12/14 за адміністративним позовом [PERSON] до [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії щодо нарахування одноразової компенсації як інваліду внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, стягнення одноразової компенсації рішення 19 грудня 2014 року було видано виконавчий лист зі строком виконання до 05 грудня 2015 року (а.с.5,6), який знаходився на виконанні в державній виконавчій службі на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Дніпропетровській області, де було відкрито виконавче провадження №47226639, на виконання якого згідно письмового повідомлення від 29 квітня 2015 року за №849 відповідачем - [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області була нарахована сума недоотриманої одноразової грошової компенсації за шкоду, заподіяну здоровю особі, яка стала інвалідом 3 групи в розмірі 29360 гривень 40 копійок (а.с.14), про що було повідомлено стягувача [PERSON] згідно листа від 30 жовтня 2015 року №2814 (а.с.15). Згідно ухвали Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року було відмовлено у задоволенні подання державного виконавця відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Дніпропетровській області про зміну способу і порядку виконання судового рішення: із зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії (виплатити не донараховану у зв'язку з неправомірними діями суб'єкта владних повноважень певну (не визначену) суму, як і було зазначено у позові) на стягнення уже конкретної суми (що стала відомою лише після виконання вищевказаного рішення суду), оскільки вимоги, вказані у заяві про зміну порядку і способу виконання судового рішення, не узгоджуються зі приписами ст. 263 КАС України, оскільки по своїй суті є іншими позовними вимогами, які позивачем не заявлялись та не були предметом розгляду в суді першої інстанції, відповідно до яких приймалось рішення (а.с.8-10). 21 жовтня 2015 року згідно постанови державного виконавця цього відділу [PERSON] виконавчий лист повернуто стягувачу з підстав, передбачених п.9 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.12), при цьому як підставу повернення зазначено, що ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року було відмовлено у задоволенні подання державного виконавця про зміну способу і порядку виконання судового рішення. Аналізуючи зазначені судові рішення та досліджені судом матеріали виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що згідно постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року (а.с.49-52) відповідача [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації було зобовязано вчинити дії щодо нарахування [PERSON] як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та інваліду IIІ групи за захворюванням, яке пов'язане з Чорнобильською катастрофою, недоплачену одноразову компенсацію відповідно до ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, розмір якої визнач визначається на момент виплати. В той же час, рішення суду щодо зобовязання відповідача вчинити дії щодо виплати недоплаченої одноразової компенсації судом не ухвалювалось, про це не зазначено і у виданому судом на виконання судового рішення виконавчому листі (а.с.5,6), а відповідно не могло виконуватись згідно Закону України «Про виконавче провадження», на що не звернув увагу державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Дніпропетровській області в процесі виконання виконавчого листа, так як відповідачем рішення суду в частині зобовязання нарахувати недоплачену одноразову компенсацію було виконано (а.с.12-15). Позивачем не надано суду будь-яких доказів щодо постановлення у справі №192/1742/14 провадження №2-а/192/12/14 за адміністративним позовом [PERSON] до [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії щодо нарахування одноразової компенсації як інваліду внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, стягнення одноразової компенсації додаткового рішення щодо зобовязання відповідача здійснити виплату недоплаченої одноразової компенсації, як відсутні і докази постановлення такого рішення за окремим позовом щодо зобовязання відповідача вчинити такі дії, при цьому судом враховується, що відповідач є субєктом владних повноважень, у звязку з чим оскарження неправомірності рішень, дій чи бездіяльності якого здійснюється не у порядку цивільного судочинства, у порядку адміністративного судочинства відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства. Аналізуючи підстави, якими позивач з посиланням на п.2 ч.2 ст.22 та ст.1173 ЦК України обґрунтовує свої позовні вимоги, подані до суду в порядку цивільного судочинства, суд приходить до наступного. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до ст.1773 ЦК України передбачено, що шкода, задана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснені ними своїх повноважень, відшкодовуються державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно положень п.2 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). В судовому засіданні позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що діями відповідача [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області при здійснені ним своїх повноважень спричинена шкода позивачеві в розумінні положень ст.1173 ЦК України, як не надано доказів спричинення збитків, передбачених п.2 ч.2 ст.22 цього ж Кодексу. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав та інтересів відповідно до ст.16 ЦК України здійснюється судом, при цьому кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, або відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку, що ст.16 ЦК України не передбачено такого способу захисту цивільних прав та інтересів фізичної особи як визнання неправомірними дій відповідача - [PERSON] соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, який є органом державно влади та субєктом владних повноважень, щодо невиплати суми недоплаченої одноразової компенсації як учаснику аварії на Чорнобильській АЕС. З урахуванням зазначеного, в межах заявлених позовних вимог та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed