Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останньої на свою користь суму основного боргу за договором позики у розмірі 350364 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 11777,99 грн. з 01 липня 2017 року по час звернення до суду. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 01 березня 2017 року між сторонами було укладено усний договір позики, що підтверджується відповідною розпискою. Відповідно до даного договору позики позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 12900 доларів США під заставу косметологічного обладнання, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На сьогоднішній день в забезпечення повернення позики косметологічне обладнання в заставу не передано та знаходиться у повному розпорядженні відповідача. Зазначену суму відповідач зобов'язалась повернути позивачу до 01 вересня 2018 року рівними частинами, починаючи виплату з липня 2017 року. До даного часу відповідачем не здійснено жодних дій щодо виплати позичених грошових коштів, враховуючи вищевикладене позивач вимушений звернутися з даною позовною заявою до суду. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, а також відзив не подавав, у зв'язку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позивачем до позову додано копію розписки від 01 березня 2017 року, з якої вбачається, що відповідачем було отримано від позивача 12900 доларів США під заставу косметологічного обладнання, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та з умовою повернення боргу до 01 вересня 2018 року рівними частинами, починаючи виплати з липня 2017 року (а.с.11). Фактичне отримання грошових коштів позичальником від позикодавця підтверджене допустимим доказом, визначеним ч. 2 ст. 1047 ЦК України - розпискою боржника (а.с.11), за якою відповідач підтвердила той факт, що відповідно до зазначеного договору позики фактично отримала від позивача 12900 доларів США. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк виконання грошового зобов'язання за договором позики на час розгляду справи минув. За вимогами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час розгляду справи в суді борговий документ (відповідна розписка), знаходиться у позивача. Наведені обставини, в сукупності з відсутністю відповідних заперечень з боку відповідача, поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідач суму позики до цього часу не повернула. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідач, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України прострочила виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, остання, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобов'язання та зобов'язана сплатити суму боргу. Пленум Верховного Суду України у п. 14 своєї постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Розмір заборгованості та його розрахунок сторонами не оспорюється. Таким чином, враховуючи, що відповідач до тепер не повернула позивачу позичені в нього гроші в розмірі 12900 доларів США, що станом на 01 березня 2017 року, як того просить позивач, складає 350364 грн. (12900*27.16), суд вважає за необхідне задовольнити пред'явлені позивачем позовні вимоги в даній частині про стягнення суми основного боргу за договором позики та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 350364 грн. Позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних за користування грошовими коштами у сумі 11777,99 грн. задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних за користування грошовими коштами в сумі 11777,99 грн. за період з 01 липня 2017 року по час звернення до суду, що становить 409 прострочених днів. Відповідно до розписки позивач надав відповідачу в борг 12900 доларів США з умовою повернення боргу до 01 вересня 2018 року рівними частинами, починаючи виплати з липня 2017 року. Тобто зміст правочину складено таким чином, що позбавляє суд можливості визначити якими саме частинами в грошовому вираженні та в які строки (щодня, щотижня, щомісяця і т.ін.) з липня 2017 року відповідач повинна була повертати позивачу, а тому визначити прострочену суму з липня 2017 року по час звернення до суду, згідно якої слід нараховувати три проценти річних, неможливо. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем суду належних та допустимих доказів наявності прострочених саме 409 днів користування його грошовими коштами, що складає саме 11777,99 грн., суду не надано, вимоги стягнути три проценти річних за користування його грошовими коштами з 01 вересня 2018 року по час ухвалення рішення не пред'явлено. Отже, пред'явлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна позову становить 362141,99 грн. у зв'язку з чим позивачу потрібно було внести судовий збір у розмірі 3621,42 грн. Враховуючи, що позивачем було внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а саме у розмірі 3621,43 грн., судом як розрахункова величина використовується саме сума у необхідному розмірі 3621,42 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 3503,64 грн. (3621,42*350364/362141,99).

Outcome: partial