Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вимоги обґрунтував тим, що з відповідачем знаходяться в зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя мають малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Близько місяця подружні стосунки між ними припиненні остаточно. Життя не склалось через постійні сварки, які виникали внаслідок не розуміння один одного, різних поглядів на сімейне життя, що призвело до втрати почуттів та поваги один до одного. Спільних інтересів та бюджету не мають, проживають окремо. Вважає, що примирення та відновлення шлюбних стосунків неможливе, за вказаних обставин шлюб існує формально, підстав для його збереження немає, а тому шлюб підлягає розірванню. Позивач в судове засідання не з'явився, заяви про відмову від позову або залишення позову без розгляду до суду не надходило. Відповідач в судове засідання не зявилась, надала заяву в якій проти розірвання шлюбу не заперечує,\~ просить розглянути справу у її відсутност. Просить не стягувати з неї судовий збір. Згідно ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, якщо це не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 11 лютого 2004 року, Софіївською сільською радою Компаніївського району Кіровоградської області, за актовим записом №1(а.с.5). Від спільного життя мають малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.6,7). Подружні взаємини між ними припинені остаточно, примирення вони не бажають. Згідно ст. 51 Конституції України, ч. 4 ст. 3, ч. 1 ст. 24 СК України, сім'я створюється на підставах, що не суперечать моральним засадам суспільства, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, а також п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, укладений між ними шлюб існує лише формально і як такий не відповідає інтересам сторін. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, що вказує на відсутність зі сторони останньої зацікавленості у збереженні шлюбу. Спору між сторонами про місце проживання дітей та розподіл майна не має. Таким чином суд, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є недоцільним, а тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Outcome: approved