Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним чином. Так, [PERSON] , на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири №Д-207 від 23.07.2007 року. У вищевказаній\~квартирі зареєстрований\~ [PERSON] .\~Однак,\~відповідач не\~проживає в\~житловому приміщені\~понад три\~роки без\~поважних причин,\~не сплачує\~комунальні платежі\~в утриманні\~житла участі\~не бере,\~особистих речей\~в квартирі\~не має\~і взагалі\~квартирою він\~не цікавиться. Факт реєстрації відповідача в квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування своїм майном. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання призначене на 08 жовтня 2020 року сторони не з`явились. Розгляд справи відкладено на 04.11.2020 року. Судове засідання призначене на 04 листопада 2020 року відкладено на 17 грудня 2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. У судове засідання призначене на 17 грудня 2020 року сторони не з`явились. Розгляд справи відкладено на 28.01.2021 року. У судове засідання призначене на 28 січня 2021 року сторони не з`явились. Про дату та час судового засідання були повідомленні належним чином. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти. Поштове повідомлення про вручення судової повістки відповідачу повернуто на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач додатково неодноразово сповіщався шляхом розміщення оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач не з`явився в судове засідання, не надав до суду відзиву на позов, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. \~ \~ \~ \~ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири №Д-207 від 23.07.2007 року, що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15496211 та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №4333124. У квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності зареєстрований [PERSON] що підтверджується відповіддю на запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 04.08.2020 року. На підтвердження факту не проживання відповідача за зазначеною адресою позивачем до матеріалів справи надано лист, завірений Портофранківським ЖКС, відповідно до якого [PERSON] (паспорт [NUMBER] ), яка проживає у сусідній квартирі, підтверджує факт не проживання відповідача в зазначеній квартирі протягом більш трьох років. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно положень ст. 6 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» фізичні особи зобов`язані зареєструвати своє місце проживання. Постановою Верховного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 661/2514/18 суд зазначає, що Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Так, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на житлову площу. З урахуванням вищенаведеного, факт реєстрації [PERSON] у квартирі, яка належить на праві власності Позивачу порушує право Позивача на володіння та користування своїм майном, виникає необхідність сплати комунальних послуг, які фактично не використовуються. Зазначені обставини перешкоджають Позивачу реалізувати свої права, що є неприпустимо відповідно до вищенаведеної практики ЄСПЛ. Також, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо). Зазначені правові позиції з урахуванням абсолютного та виключного права власника щодо розпорядження своїм майном викладені в постанові Верховного суду від 14 березня 2018 року по справі № 640/20382/15-ц. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 417 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved