Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошової індексації за шкоду від вчиненого злочину, завдану здоровю, і визнання загального боргу, посилаючись на те, що вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 10.02.2010 року [PERSON] визнаний винним у скоєні злочинів, передбачених ч.3 ст.289, ч.2 ст.286 КК України, і з нього стягнуто на користь потерпілої особи в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 200000,00 гривень і моральної шкоди 200000,00 гривень. Вирок суду набув законної сили. На підставі зазначеного вироку суду був виданий виконавчий лист про стягнення із [PERSON] вищевказаних сум. До цього часу останнім рішення суду не виконано. У звязку із тривалим невиконанням рішення суду позивач бажає стягнути з відповідача у якості грошової індексації на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням його здоровя, за період з лютого 2010 року по квітень 2016 року 446240,00 гривень. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. Позивач та його представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно і належним чином, представник позивача [PERSON] надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач, будучи належним чином повідомленим судом про час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого судом належним чином про час і місце розгляду справи, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник позивача у судовому засіданні не заперечувала проти такого вирішення справи. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи були повідомлений судом своєчасно і належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. На підставі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 10.02.2010 року стягнуто з [PERSON] на користь потерпілої особи на відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, 200000,00 гривень, моральної 200000,00 гривень, а разом 400000,00 гривень. В рамках кримінальної справи [PERSON] є потерпілим (а.с.4-5). На підставі вироку суду був виданий виконавчий лист (а.с.21). З оглянутих у судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим листом суд встановив, що на теперішній час рішення суду не виконано, грошові кошти, визначені в рішенні суду, позивачу не передані (а.с.37-79). В нормативне обґрунтування поданого позову позивач послався на ст.1208 ЦК України. Разом з тим відповідно до ч.1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ликів, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно зі ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед. Стягнення додаткових витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 ЦК України, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо). Відповідно до ч.1 ст. 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. Зі змісту наведених норм закону випливає, що за правилами ст. 1208 ЦК України підлягає індексації або збільшенню лише заробіток або дохід, що були втрачені потерпілим унаслідок втрати чи зменшення ним професійної або загальної працездатності, які стягуються щомісячними платежами та на протязі тривалого часу. Вказана норма матеріального права застосовується у разі, якщо зобовязання з відшкодування шкоди є тривалими у часі, тобто визначені для утримання потерпілого, тому розмір відшкодування може змінюватися у звязку з процесами інфляції. Проте за вироком суду з [PERSON] підлягає стягненню завдана матеріальна і моральна шкода. Дана сума відшкодування відноситься до доходів, які мають разовий характер, а отже не підлягають індексації на підставі ст.1208 ЦК України. Враховуючи наявний характер спірних правовідносин суд вбачає за доцільне застосувати до них положення ч.2 ст.625 ЦК України. Так, стаття 124 Конституції України визначає, що судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання і поширює свою дію на всі види грошових зобовязань. Відповідно до статті 509 ЦК України зобовязання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про застосування наслідків порушення грошового зобовязання від 01 жовтня 2014 року по справі №6-113 цс 14, будь-яке зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобовязанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч.2 ст.625 ЦК України. Таким чином, грошове зобовязання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин між сторонами як грошових зобовязань, на них поширюється дія положень ч.2 ст.625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи характер правовідносин між сторонами, з відповідача на користь позивача повинні бути стягнуті втрати від інфляційних процесів за період з часу проголошення вироку суду до звернення до суду за захистом порушеного права (період про який просить позивач лютий 2010 року квітень 2016 року, є можливим до розрахунку). За розрахунком, зробленим позивачем у позовній заяві, втрати від інфляційних процесів за період лютий 2010 року квітень 2016 року складає 446240,00 гривень. Враховуючи період за який проведено розрахунок, час звернення до суду, суму грошового зобовязання, суд вбачає проведені позивачем розрахунки достовірними та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] втрати від інфляційних процесів у розмірі 446240,00 гривень. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання загального розміру боргу, адже сума основного боргу у розмірі 400000,00 гривень була вже встановлена вироком суду, на підставі якого був виданий виконавчий лист. У звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Так як задоволена основна вимога позивача, який був звільнений від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.

Outcome: partial