Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування вартості навчання посилаючись на те, що 10 вересня 2008 року Чернівецький медичний коледж Буковинського державного медичного університету та [PERSON] уклали угоду №50/08-07 про підготовку фахівця із базовою вищою освітою. Відповідно до наказу №37/ст від 06.08.2008 року [PERSON] зараховано студентом медичного коледжу за спеціальністю «Лікувальна справа» на денну форму навчання. 24.02.2012 року [PERSON] закінчила Чернівецький медичний коледж Буковинського державного медичного університету, здобула кваліфікацію фельдшера, та їй видано диплом молодшого спеціаліста [NUMBER]. На підставі розподілу державного замовника - Департаменту охорони здоров'я та цивільного захисту населення Чернівецької ОДА, [PERSON] була направлена на роботу в Управління освіти Чернівецької міської ради. Однак в порушення умов п.п. 2.6, 2.7 Угоди та вимог п.п. 8, 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», [PERSON] не прибула у встановлений термін до місця направлення, без поважної причини до роботи не приступила та не відпрацювала у замовника три роки. У зв'язку з цим, 07.08.2014 року Чернівецький медичний коледж направив претензію №360/01.1 [PERSON] із вимогою в термін до 01 жовтня 2014 року відшкодувати вартість навчання та компенсувати всі витрати. Обов'язок випускника відшкодувати навчальному закладу повну вартість навчання встановлений ст. 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», відповідно до якого особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку повну вартість навчання. Виходячи із положень п. п. 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його за ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку вартість навчання. На думку позивача [PERSON] повинна відшкодувати вартість навчання на користь позивача, оскільки не з'явилася на роботу за місцем призначення. Так, вартість навчання у Чернівецькому медичному коледжі БДМУ за період з 2008 - 2012 роки [PERSON] становить 15 133 грн., що підтверджуються довідкою-розрахунком про вартість навчання для студентів зарахованих у 2008 році. Крім цього, студентка [PERSON] отримувала стипендію. За вказаний період навчання вона отримала її в розмірі 51 040 грн. Отже, за умовами укладеної угоди Чернівецький медичний коледж забезпечив навчання, підготовку відповідача за спеціальністю «Лікувальна справа» та після закінчення навчання забезпечив направленням на роботу до державного сектору народного господарства, де [PERSON] зобов'язана була відпрацювати не менше трьох років. А тому позивач просив стягнути з відповідачки на їх користь вартість навчання та кошти, отримані в рахунок стипендії, а саме 15 133 грн. вартості навчання та 51 133 грн. коштів, що були отримані відповідачкою в якості стипендії, а всього 66 173 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити посилаючись на обставини викладені в заперечені проти позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що 10 вересня 2008 року Чернівецький медичний коледж Буковинського державного медичного університету та [PERSON] уклали угоду про підготовку фахівця із неповною вищою медичною освітою (а.с.10). Відповідно до наказу №37/ст від 06.08.2008 року [PERSON] зараховано студентом медичного коледжу за спеціальністю «Лікувальна справа» на денну форму навчання (а.с.11). 24.02.2012 року [PERSON] закінчила Чернівецький медичний коледж Буковинського державного медичного університету, здобула кваліфікацію фельдшера, та їй видано диплом молодшого спеціаліста [NUMBER] (а.с.11) та на підставі розподілу державного замовника - Департаменту охорони здоров'я та цивільного захисту населення Чернівецької ОДА, [PERSON] була направлена на роботу в Управління освіти Чернівецької міської ради.(а.с.12). Відповідач [PERSON] була прийнята на роботу на посаду молодшої медичної сестри в ДНЗ № 32 з 01.03.2012р., але в подальшому 17.04.2012р. була звільнена з роботи за власним бажанням, та не відпрацювала у замовника три роки, що підтверджується довідкою Управління освіти Чернівецької міської ради від 17.04.2012 року №365-к (а.с.13). У зв'язку з цим, 07.08.2014 року Чернівецький медичний коледж направив претензію №360/01.1 (а.с.14) [PERSON] із вимогою в термін до 01 жовтня 2014 року відшкодувати вартість навчання та компенсувати всі витрати. Відповідно до ч.1 ст. 32 ЦК України, крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами, самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом, бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи, самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Судом встановлено, що угода про підготовку фахівця з неповною вищою медичною освітою укладена сторонами 10.09.2008 року. На момент укладення угоди відповідачу [PERSON] було 14 років. Цивільним Кодексом України встановлено вичерпний перелік правочинів, які може укладати неповнолітня особа у віці від 14 до 16 років. Угоди про підготовку фахівця з неповною вищою медичною освітою, з умовою відшкодування значної суми коштів, в даному переліку немає. Згідно з ч. 2, 4 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. Відповідно до ст. 65 ЦК України до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування. 12.06.2007р. рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці було позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої доньки [PERSON]. 10.11.2009р. рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №789/21 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Відповідач станом на момент укладення угоди мала статус дитини позбавленої батьківського піклування. Як вбачається з угоди про підготовку фахівця з неповною вищою освітою від 10.09.2008р. - в ній відсутня згода органу опіки та піклування, яка відповідно до закону є обов'язковою при укладенні подібних договорів. Представник позивача в судовому засіданні пояснила суду, що така згода у них відсутня. Згідно з ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. Враховуючи те, що на момент укладення угоди про підготовку фахівця з неповною вищою освітою від 10.09.2008 р. відповідачу було 14 років, на той час вона володіла неповною цивільною дієздатністю, яка не передбачала самостійне укладення такого виду договору, крім того у вказаній угоді відсутня згода органу опіки та піклування, яка відповідно до закону є обов'язковою при укладенні подібних договорів, а тому вказана угода є нікчемною. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Крім того суд вважає, що положення Закону України «Про освіту» та Закону України «Про вищу освіту» не містять зобов'язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996р. №992 (далі - Порядок, Постанова № 992), як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодування вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов'язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч. 3 ст. 53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і після дипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Враховуючи викладене, вважаємо, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законом України «Про освіту» та Закону України «Про вищу освіту» такого обов'язку не передбачено. Крім того п. 14 Порядку хоч і зобов'язує випускника відшкодувати вартість навчання, проте на виконання цього ж Порядку Міністерство фінансів разом з Міністерством освіти і науки, Міністерство економічного розвитку і торгівлі, Міністерством юстиції та Національним банком не розробило і не затвердило Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону №1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який Законом України від 01.07.2014р. вніс зміни у Закон України «Про освіту». Зокрема, ч. 2 ст. 52, якою визначався обов'язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов'язку відпрацювати за направленням. Саме таку правову позицію висловив ВАС України в постанові від 20.07.2017р. у справі К/800/3796 в аналогічних правовідносинах. Разом з тим суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed