Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності власності на квартиру [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 17 лютого 1999 року між нею та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири, за яким позивач придбала у власність, а відповідач продав квартиру [ADDRESS], який зареєстрований у Смолінській дільниці Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об'єднане Бюро технічної інвентаризації 18 лютого 1999 року, реєстраційний № 449/2. На даний час позивач вирішила відчужити зазначену вище квартиру, але не може реалізувати право розпорядження вказаною квартирою, з тих підстав, що їй відмовляють у нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу даної квартири, так як договір за яким вона набула право власності на відповідну квартиру не був нотаріально посвідчений. З наведених вище підстав позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. В судовому засіданні представник позивач підтримав пред»явлений в інтересах його довірителя позов і просив його задовольнити, з підстав викладених у ньому. Повідомлений належним чином відповідач - [PERSON] в судове засідання не з»явився надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій зазначає, що визнає пред»явлені до нього позовні вимоги. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 17 лютого 1999 року між брокером брокерської контори ТОВ «Агенство нерухомості - ІНКОПМАРК» [PERSON], що діє за згодою та за дорученням від [PERSON], іменований «Продавець», що мешкає в [ADDRESS], та брокером брокерської контори ТОВ «Рекламне агенство - ІНКОПМАРК» [PERSON], що діє за дорученням від [PERSON], іменованої «Покупець», що мешкає в [ADDRESS], було укладено Договір купівлі-продажу квартири від 17 лютого 1999 року. Згідно умов Договору купівлі-продажу квартири від 17 лютого 1999 року [PERSON] придбала у власність квартиру загальною площею 35,56 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], який зареєстрований Смолінською дільницею Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об»єднане бюро технічної інвентаризації» 18 лютого 1999 року за № 499/2 (а.с. 37-38). Згідно п. 5 Договору купівлі-продажу квартири від 17 лютого 1999 року, продаж квартири здійснено за 3200,00 (три тисячі двісті гривень 00 коп.), які покупець повністю передав продавцю до підписання договору. У п. 7 Договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 1999 року зазначається, що покупець набуває права власності на квартиру з моменту укладання цього договору і реєстрації його на біржі. З копії паспорту позивача вбачається, що вона зареєстрована з 23 лютого 1999 року у квартирі [ADDRESS] (а.с. 6). В ст. 15 закону України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 17 лютого 1999 року) серед іншого зазначається, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Частина 2 ст. 12 Закону України «Про власність» встановлює, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Стаття 49 Закону України «Про власність» передбачає, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Згідно вимог ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За правилами ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У відповідності до ст. 224 ЦК УК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Частини 2, 3 ст. 215 ЦК України встановлють, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Умовою для переходу права власності на об'єкти нерухомості, є набуття власником зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру; або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК україни зазначається, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - визнання права. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять придбання [PERSON] квартири [ADDRESS], та виконання сторонами умов Договору купівлі-продажу квартири від 17 лютого 1999 року щодо сплати грошових коштів за придбану квартиру, тобто відбулося виконання умов Договору та реєстрації даного Договору у Смолінській дільниці Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об'єднане Бюро технічної інвентаризації 18 лютого 1999 року, реєстровий № 449/2, як того вимагало на той час діюче законодавство. Крім того положення Закону України «Про товарну біржу» не вимагали нотаріально посвідчення Договору, який був укладений на товарній біржі. Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи, що покупець [PERSON] у визначеному законом порядку придбала у власність квартиру, виконала всі умови договору купівлі-продажу майна, неможливість нотаріального оформлення договору порушує її право розпоряджатися належним їй майном, зміст правовідносин, які виникли між нею та відповідачем на підставі договору не суперечить актам цивільного законодавства, договір укладений у встановленій законом формі, спрямований на реальне настання правових наслідків, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки у інший спосіб захисти його права не можливо, суд вважає можливим визнати визнати за [PERSON] право власності на квартиру придбану нею на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17 лютого 1999 року. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В ч. 1 ст. 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте, з урахування думки позивача та його представника, які просили судові витрати пов»язані із розглядом справи покласти на позивача, тому суд приходить до висновку, що судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved