Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визнання права на приватизацію кімнати в гуртожитку. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі ордеру [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 07.08.2006 року він проживає у кімнаті №22 гуртожитку по вул. Мольєра, 29 в м. Дніпропетровську. З метою приватизації вказаної кімнати позивач 25.11.2013 року звернувся з відповідною заявою до [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради, на яку 27.11.2013 року отримав відмову з посиланням на те, що не надано доказів тривалого часу (не менше 5 років) проживання на законних підставах у кімнаті гуртожитку. Таку ж саму відмову позивач отримав на своє звернення й 02.03.2015 року. Позивач вважає, що такі відмови порушують його право на приватизацію, оскільки він в кімнаті гуртожитку проживає з березня 2004 року і по теперішній час, тому просив суд визнати за ним право на приватизацію житлового приміщення кімнати №22 у гуртожитку по вулиці Мольєра, 29 в м. Дніпропетровську. В судове засідання позивач не зявився, надав суду письмову заяву, якою просив справу слухати за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечував. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник відповідача у судове засідання не зявився, причини неявки суд не повідомив, про час судового розгляду справи повідомлявся належним чином, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] вселився в кімнату №22 гуртожитку по вулиці Мольєра, 29 в м. Дніпропетровську згідно з ордером №97, виданим на підставі розпорядження [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради №1049 від 04.08.2006 року, зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні тимчасово з 04.03.2004 року, та постійно з 05.06.2008 року, що підтверджується паспортом позивача та довідкою №960 від 05.09.2013 року про склад сім'ї. Положеннями статті 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України «Про житловий фонд соціального призначення»), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім'ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України). Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю. Згідно п.5 ст.5 вищевказаного Закону України кожний громадянин України має право приватизувати житло, яке він займає, безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку, або частковою доплатою один раз. Судом встановлено, що позивач вселився в кімнату №22 гуртожитку по вулиці Мольєра, 29 в м. Дніпропетровську на підставі ордеру №97, виданого на підставі розпорядження [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради №1049 від 04.08.2006 року, та є зареєстрованим у зазначеному житловому приміщенні тимчасово з 04.03.2004 року, та постійно з 05.06.2008 року. З метою приватизації вказаної кімнати позивач 25.11.2013 року звернувся з відповідною заявою до [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради, на яку 27.11.2013 року отримав відмову з посиланням на те, що не надано доказів тривалого часу (не менше 5 років) проживання на законних підставах у кімнаті гуртожитку. Таку ж саму відмову позивач отримав на своє звернення й 02.03.2015 року. Згідно з п.10\~ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів, наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.1999 затверджене «Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформлюються згідно цієї процедури, в т.ч. і рішення органу приватизації. У відповідності до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Правовий аналіз положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, а саме: визнання права на приватизацію кімнати у гуртожитку не суперечить положенням ст.\~16 ЦК України. Зокрема, ч. 2 указаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як зазначено у правовій позиції Верховного суду України у постанові від 12.06.2013 року №6-32цс/13, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Оскільки у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт постійного проживання [PERSON] в кімнати №22 у гуртожитку по вулиці Мольєра, 29 в м.Дніпропетровську, що також підтверджується актом від 28.04.2015 року, тому суд вважає визнати за [PERSON] право на приватизацію житлового приміщення кімнати №22 у гуртожитку по вулиці Мольєра, 29 в м.Дніпропетровську. Судові витрати суд вважає віднести на рахунок сторони, що їх понесла.

Outcome: approved