Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього боргу за борговою розпискою в сумі 13500 гривень та штрафних санкцій з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення і трьох відсотків річних від простроченої суми, тобто штрафних санкцій в розмірі 405 гривень та 33 гривні 65 коп станом на 03.06.2014 року (час звернення з позовом до суду). Позов мотивований наступним: 19.03.2014 року відповідач позичив у позивача 13500 гривень, про що власноручно написав розписку (а.с.24-26) та шляхом проставлення свого підпису погодився із умовами укладеного договору позики (а.с.6). Строком повернення позики сторони визначили 19.05.2014 року, але в обумовлений строк відповідач відмовився виконати своє зобов'язання та проігнорував лист-вимогу скеровану до нього позивачем. Оскільки добровільно відповідачем зобов'язання не виконується, позивач обрав способом захисту свої прав - стягнення суми боргу в судовому порядку (примусове виконання обов'язку п.5 ч.2 ст.16 ЦК України) та відшкодування збитків (п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України) , тобто до стягнення просить визначити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Посилається на те, що сума штрафних санкцій складає 405 гривень (13500 х 3%), а з урахуванням днів прострочення станом на 03.06.2014 року (14 днів) відсоток на рівні облікової ставки Національного банку України складає 33 грн 65 коп. ( 13500 х 6,5 % х 14:365). У судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав, просив про їх задоволення, погоджується на заочний розгляд справи, оскільки відповідач двічі не з'явився до суду та не повідомив про причини своєї неявки (а.с. 18-22) Заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, вивчивши письмові докази додані до позову, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, дотримавшись вимог, передбачених ст. 169, 224 ЦПК України, визначившись із правовою нормою, що підлягає застосуванню до правовідносин сторін, суд визнає, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а тому вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що між сторонами по справі 19 березня 2014 року укладений договір позики. Позичальник прийняв від позикодавця суму позики в розмірі 13500 гривень із зобов'язанням повернути суму позики до 19.05.2014 року (а.с. 6), про що проставив свій підпис у договорі позики та написав боргову розписку (а.с. 24-26). Зі спливом вказаного строку зобов'язання позичальник не виконав, про що свідчить розписка, яка знаходиться у позикодавця та зберігається в подальшому в матеріалах справи. Таким чином права позикодавця підлягають судовому захисту. У відповідності до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За приписами ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сторона відповідача не спростувала у судовому засіданні правильність проведеного позивачем розрахунку інфляційних витрат і 3 % річних від простроченої суми. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно вимог ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує другій стороні понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі.

Outcome: approved