Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Богоявленська сільська рада Мар'їнського району Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. Позивач вказав, що їй на підставі заповіту від 15.02.2002 року належить житловий будинок у селі Богоявленка (кол. Добровілля) по вул. Шевченка, 25. На вказаній житловій площі, крім позивача, зареєстрований чоловік позивача, [PERSON], відповідач по справі. В лютому 2010р. відповідач зібрав свої особисті речі і виїхав в невідомому напрямку. У 2015 році позивач дізналась, що відповідач знаходиться за межами України, а саме в так названій ДНР, де і перебуває на сьогоднішній день. Відповідач в вищевказаному будинку фактично не проживає з 2010 року і по теперішній час, з реєстраційного обліку добровільно не знімається, комунальні платежі не сплачує. Позивач зазначив, що ця обставина порушує його право власності на свій розсуд володіти, користуватись та розпоряджатися належним йому майном. У зв'язку з вище наведеним у позивача виникла необхідність звернення до суду з позовною заявою. В судовому засіданні позивач та її представник в судове засідання не прибули, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність та підтримання позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Представник третьої особи не з'явився, про час, дату і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Тому суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, вважає за можливим провести заочний розгляд справи. Згідно вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об'єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно заповіту від 15.02.2002 року житловий будинок у селі Богоявленка (кол. Добровілля) по вул. Шевченка, 25 належить позивачу. Згідно акту депутата Богоявленської сільської ради Марїнського району Донецької області від 10.08.2018 року, складеного в присутності двох свідків, [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [INFO], але з 2010 року за вказаною адресою не проживає, його особистих речей в будинку немає. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно роз'яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що з 2010 р. відповідач не проживає у вищевказаному будинку без поважних причин. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач мала об'єктивну можливість користуватися спірним житловим приміщенням, перешкод їй позивач не чинив. На спростування доводів позивача, відповідач всупереч вимогам ст.13 ч.1, 81 ч.1 ЦПК України не надав суду доказів, котрі б підтверджували факт їх проживання у спірному будинку або поважність причин не проживання у цьому будинку. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач не мешкає в спірному будинку з 2010 р., тобто більш 6 місяців, без поважних причин, а тому останні втратили право користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим підлягає визнанню такими в судовому порядку. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. А відтак, дане рішення є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

Outcome: approved