Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа ПраТ «Страхова компанія «Уніка» про компенсацію матеріальної та моральної шкоди. В обгрунутвання позовних вимог, згідно позової заяви та поданих до суду уточнень, зазначив, що відповідач [PERSON] 22 вересня 2020 року о 12.09 год. по вул. Полтавській в м. Павлоград Дніпропетровської області керуючи велосипедом «Україна» при виїзді на вул. Ст.Фронту не виконав вимоги Дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» та вимогу Дорожнього знаку 1.12. «Стоп лінія», не пропустив автомобіль Мерседес д.н.з. [NUMBER] , який рухався по головній дорозі, в наслідок чого сталось зіткнення та транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги Дорожніх знаків 2.1. «Дати дорогу», 1.12. «Стоп лінія». Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Мерседес» д.н.з. [NUMBER] отримав механічні пошкодження, відтак позивачу було завдано матеріальну шкоду, яка має бути відшкодована відповідачем. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги, просив їх задовольнити та стягнути з відповідача у відшкодування матеріальної шкоди 13451,94 грн., витрати по оплаті за проведення експертного авто товарознавчого дослідження 1300 грн., у відшкодування моральної шкоди - 1000 гривень, а також судовий збір в розмірі 840,80 грн., сплачений позивачем при поданні позовної зави. В подальшому позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача та на підставі\~наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Позивач є власником транспортного засобу автомобіль «Мерседес» д.н.з. [NUMBER] (а.с.27). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 22 вересня 2020 року о 12.09 год. по вул. Полтавській в м. Павлоград Дніпропетровської області керуючи велосипедом «Україна» при виїзді на вул. Ст.Фронту не виконав вимоги Дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» та вимогу Дорожнього знаку 1.12. «Стоп лінія», не пропустив автомобіль Мерседес д.н.з. [NUMBER] , який рухався по головній дорозі, в наслідок чого сталось зіткнення та транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги Дорожніх знаків 2.1. «Дати дорогу», 1.12. «Стоп лінія». Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року (справа № 185/7081/20)\~ [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.7). Згідно висновку №93-2/20 експертного автотоварозавчого дослідження від 04 жовтня 2020 року, вартість матеріальної шкоди, заподіяної власнику автомобіля «Мерседес» д.н.з. [NUMBER] складає 13451, 94 грн. (а.с.11-25). Відповідно до ст.\~1166\~ЦК України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка їх завдала. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.92 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або, громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі Згідно ст. 3 Закону України № 1961-ІV встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Ст. 2 Закону України № 1961-ІV, а саме пункт 2.1 передбачає, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовують норми цього Закону. Стаття 39 Закону України № 1961-ІV визначає, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхуванні цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту. Згідно п. 39.2 ст. 39 Закону України № 1961-ІУ основними завданнями МТСБУ є: 39.2.1.здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом; 39.2.2.управління централізованими страховими резервними фондами, на створюються при МТСБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій; 39.2.3.забезпечення членства України в міжнародній системі автомобільної страхування «Зелена картка» та виконання загальновизнаних зобов`язань перед уповноваженими організаціями інших країн - членів цієї системи; 39.2.4.збирання необхідної інформації про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності для узагальнення та внесення пропозицій щодо удосконалення механізму здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; 39.2.5.співробітництво з уповноваженими організаціями інших країн у галузі страхування цивільно-правової відповідальності, координація обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників та/або водіїв транспортних засобів нерезидентів у разі в`їзду їх на територію України та власників та/або водіїв транспортних засобів - резидентів - у разі їх виїзду за межі України; 39.2.6.співробітництво з органами Міністерства внутрішніх справ України та іншими органами державної влади з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; 39.2.7.розробка зразків страхових полісів і договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що затверджуються Уповноваженим органом; 39.2.8.надання страховикам інформації щодо страхових випадків стосовно конкретних страхувальників. Стаття 41 Закону України № 1961-IV (Регламентні виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ), а саме п. 41.1. визначає, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом. У вищенаведеному Законі не вважається транспортним засобом пристрій, акт підпадає під ознаки, зазначені у пункті 1.5, але щодо якого не встановлено коригуючий коефіцієнт залежно від типу транспортного засобу. Відповідно до п. 6 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1961-ІV встановлено тип коригуючого коефіцієнту залежно від типу транспортного засобу. Відповідно до вказаного пункту визначено типи транспортних засобів, для яких встановлено коригуючий коефіцієнт та за які МТСБУ може проводити страхову виплату. Серед вказаного переліку «велосипед» відсутній, а тому відповідно до вимог вказаного Закону № 1961-IV, МТСБУ не має підстав для проведення регламентної виплати, а тому відшкодування шкоди повинно відбутися за рахунок винуватця-відповідача по справі в силу вимог ст. 1187 ЦК України. Позивач в порядку ст. 1192 ЦК України вибрав спосіб захисту свого порушеного права, а саме зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну - Відповідача відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а саме п. 2.4. чітко встановлює, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Пункт 2.4. Методики кореспондується зі ст. 22 ЦК України. Так, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Щодо втрати товарної вартості транспортного засобу, у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04.06.2014 року № 6-49цс14, зазначено, що системний аналіз указаних положень законодавства, а також абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статті 1194 ЦК України, пункту 32.7 статті 32 Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти таких висновків. Власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювала шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди суд зазначає наступне. Згідно ч. 1\~ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2\~ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином суд приходить до висновку, що з відповідача у відшкодування моральної шкоди на користь позивача слід стягнути 1000 гривень. Таким чином, позовні вимоги позивача є обґрунтованими підтвердженим належними та допустимими доказами, а також відповідними нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому враховуючи вищевикладене позовні вимоги суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. І ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист с цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Питання про судові витрати суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved