Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право приватної власності на квартиру №1552 від 10.02.2000. Відповідач, який з 02.11.2012 зареєстрований за вказаною адресою, є його онуком. З часу реєстрації у квартирі відповідач жодного дня не проживав у ній та на даний час не проживає, обов'язків по утриманню житла не виконував. Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації і вказані дії останнього перешкоджають йому, як власнику квартири, вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому він\~вимушений звернутися до\~суду з\~вищевказаним позовом. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, до початку розгляду справи по суті подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якої позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову. Дослідивши матеріали\~справи та\~заяви сторін,зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право приватної власності на квартиру №1552 від 10.02.2000, виданого на підставі розпорядження Знамянського органу приватизації Знамянської міської ради 04.02.2000 №27р, позивач являється власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії домової книги, відповідач з 02.11.2012 зареєстрований у вказаній квартирі за зазначеною вище адресою. Згідно з довідкою будинкового комітету від 03.09.2018 та акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 03.09.2018 №1038, позивач дійсно проживає у вищевказаній квартирі за адресою: [ADDRESS]. У зазначеній квартирі також зареєстрований відповідач, але за даною адресою не проживав та не проживає. Статтею 41 Конституції України\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч.1 ст.317\~та ч.1 ст.319 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно зі\~ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2\~ст.405\~ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено, відповідних угод між сторонами не укладалося. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи визнання відповідачем позову, те, що позивач є власником квартири, відповідач понад один рік без поважних причин відсутній за місцем своєї реєстрації, домовленостей між власником та відповідачем щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності відповідача досягнуто не було, а тому пред'явлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у розмірі 352 грн. 40 коп. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 352 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved