Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору купівлі-продажу. В позовній заяві вказав, що він, будучи введеним в оману щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, 15.04.2014 року, підписав з [PERSON] договір купівлі-продажу належної йому квартири [ADDRESS]/ [ADDRESS] у м. Запоріжжя. Договір був підписаний за таких обставин. Після смерті батьків позивача, він отримав у спадок вищезазначену квартиру. Не маючи достатніх коштів для належного оформлення спадкового майна, він через своїх знайомих [PERSON] та [PERSON] познайомився з [PERSON], який погодився дати йому позику на оформлення квартири та додаткові витрати в розмірі 4000 доларів США під 10% в місяць за умови передачі в заставу квартири позивача. Після цього вони разом з [PERSON] займалися оформленням права власності на квартиру позивача, який підписував документи, а [PERSON] здійснював оплату необхідних витрат. Коли квартира була повністю оформлена на позивача, [PERSON] сповістив його про те, що потрібно підписати договір у нотаріуса. Позивач прибув до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] у повній впевненості, що буде підписувати договір застави квартири з [PERSON], натомість, ознайомившись з договором, він побачив, що це договір купівлі-продажу і укладався він не з [PERSON], а з [PERSON], яку позивач до того не знав і ніколи з нею не зустрічався. На запитання позивача про те, що договір не відповідає раніш узгодженим домовленостям, [PERSON] пояснив, що підписання договору з [PERSON] здійснюється на тій підставі, що в нього не все в порядку з реєстрацією місця проживання, а також здійснюючи психологічний тиск запевнив позивача, що ніякої різниці між договором застави та купівлі-продажу нема. При цьому [PERSON] шантажував позивача тими витратами, які він поніс під час оформлення квартири та наслідками, які наступлять у разі відмови позивача від підписання договору купівлі-продажу. Як гарантію того, що в нього нема ніяких намірів щодо відібрання у позивача квартири, [PERSON] написав розписку про те. що він надав позивачу у позику 4000 доларів США під заставу квартири позивача та зобов'язується повернути цю квартиру після повного розрахунку позивача з ним по наданій позики. Будучи введеним в оману щодо дійсних намірів [PERSON] та [PERSON], позивач погодився підписати договір купівлі-продажу. При підписанні договору він не користувався послугами спеціалістів в області права, тому не зміг у повній мірі усвідомити всі умови цього договору. Крім того, після підписання договору позивачу не було вручено його копії, всі копії залишилися у [PERSON]. який був присутній при укладанні угоди і керував всім процесом оформлення договору. Всі документи на квартиру також залишилися у [PERSON] за винятком ключів від квартири. Після підписання договору [PERSON] передав позивачу гроші в сумі 2000 доларів США, вирахувавши з раніш обумовленої суми витрат на оформлення квартири, та пообіцяв у подальшому доплатити різницю, якої не доставало до раніш обумовленої суми позики. Конкретно яку суму він йому доплатить, [PERSON] не називав. Будь-яких інших розрахунків з позивачем, а ні в присутності нотаріуса, а ні в банку, а ні за інших обставин не здійснювалося. Не маючи на руках екземпляру договору, позивач навіть не знав, що розрахунки за ним повинні були здійснюватися у відділенні № 11 «Банку «Фінанси та кредит». У цьому відділенні позивач до 24.07.2014 р. ніколи не був, хоча там за невідомих йому обставин відкрито на його ім'я розрахунковий рахунок № [NUMBER]. Після підписання договору [PERSON] дотримувався попередніх домовленостей про позику і до 19.05.2014 р. ніяких претензій до позивача не виставляв. 19.05.2014 р. до позивача з'явився [PERSON] і ще декілька чоловіків і почав вимагати від позивача, щоб він негайно звільнив квартиру, що вона належить йому. При цьому він та незнайомі позивачу особи, які були разом з ним, погрожували позивачу фізичною розправою. В результаті такого психологічного насильства у позивача стався нервовий зрив внаслідок чого він вирішив піти з життя шляхом прийняття великої кількості сильнодіючих медичних препаратів, але його близькі визвали швидку медичну допомогу, його було врятовано і госпіталізовано до Обласної клінічної психіатричної лікарні, де він знаходився на стаціонарному лікуванні з 27.05. по 12.06.2014 р. У той час, як позивач знаходився у лікарні, [PERSON] 02.06.2014 р. звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про позбавлення його права користування квартирою та зняття його з реєстрації за адресою: [ADDRESS]/ [ADDRESS]. Оскільки позивач не міг отримати повістку суду по причині знаходження на стаціонарному лікуванні, суд виніс рішення від 24.06.2014 р. по справі № 2/334/2101/14 про позбавлення позивача права користування квартирою та усунення перешкоди у здійсненні права [PERSON] права власності на квартиру шляхом зняття позивача з реєстраційного обліку. Таким чином, позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]/ [ADDRESS] у м. Запоріжжя 15.04.2014р., укладеним між позивачем та [PERSON], укладений під впливом обману щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін внаслідок навмисних оманних дій з боку відповідачки - [PERSON] та третьої особи [PERSON] Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]/ [ADDRESS] у м. Запоріжжя від 15 квітня 2014 р., укладений між ним та відповідачкою [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], укладений під впливом обману. Просить стягнути з відповідачки судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, та просили суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідачки заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] уклала договір купівлі-продажу вказаної квартири з позивачем, який був посвідчений нотаріально, та при його посвідченні нотаріусом було роз'яснено сторонам зміст цього договору та встановлено їх дієздатність. Також відповідачка у повному обсязі розрахувалася за продану квартиру з позивачем до укладання договору, грошові кошти були перераховані на рахунок [PERSON] Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, про час і місце слухання справи була повідомлена належним чином. Третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 327 ЦК України передбачено, що відповідно до ст..6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS]/ [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 11.04.2014 р. за р. №738. 15.04.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (сорок дев'ять), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №130. Продаж за домовленістю сторін вчиняється за 356 632,00 гривень, які покупець перерахував на розрахунковий рахунок продавця [NUMBER] у філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит», в день нотаріального посвідчення. Своїм підписом під цим договором продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Сторони за цим договором підтверджують свої дійсні наміри, та що вони розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчить їх особисті підписи на цьому договорі. (а.с.59-60) Відповідно до Анкети-Заяви №13123 від 15.04.2014 р. [PERSON] у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» було відкрито поточний рахунок, № особового рахунку [NUMBER] Згідно платіжного доручення №1 від 15.04.2014 р. [PERSON] перерахувала кошти на поточний рахунок [PERSON] [NUMBER] у сумі - 356 632,00 грн., перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця згідно Договору купівлі продажу №130 від 15.04.2014 без ПДВ у Філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит».(а.с.61). [PERSON] в розписці від 15.04.2014 р. зазначив, що позичив [PERSON] в розмірі 4000 доларів США під 10% в місяць під заставу квартири за адресою: [ADDRESS]. (а.с.11). [PERSON] в розписці від 19.05.2014 р. зазначив, що до [PERSON] по продажу квартири за адресою: [ADDRESS], претензій не має, продав квартиру за своєю згодою.(а.с.58). Заочним рішенням від 24.06.2014 р. позбавлено [PERSON] права користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]/ [ADDRESS] у м. Запоріжжі. Усунуто перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]/ [ADDRESS] у м. Запоріжжі шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою.(а.с.8). Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Нормами Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка вважає, що її права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст.ст. 215 - 235 ЦК України). Стаття 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Пунктами 19-20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. В судовому засіданні [PERSON] та його представник не надали належних і достатніх доказів в обґрунтування своїх позовних вимог. З пояснень [PERSON] вбачається, що на момент укладення договору він усвідомлював, що укладав саме договір купівлі-продажу квартири, та підписуючи у нотаріуса договір він розумів, що укладає договір купівлі-продажу саме з [PERSON], а не з [PERSON], однак надіявся на домовленість [PERSON], що згодом, коли він поверне сплачені кошти [PERSON], вони переоформлять квартиру знову на нього. Посилання позивача на те, що обман полягає в тому, що договір купівлі-продажу укладався тимчасово, і в подальшому право власності повинно бути переоформлено на [PERSON] ніякими доказами не підтверджуються, ні яких умов про тимчасове укладання договору ні договором купівлі-продажу ні будь-яким іншим документом не передбачено. Згідно встановленого ст..11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позов пред'явлено на підставі ст..230 ЦК України і суд на підставі цієї норми вирішує спір, однак [PERSON] не довів, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири мав місце обман щодо обставин, які мають істотне значення. Належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. ст.58, 59 ЦПК України на підтвердження факту введення позивача в оману [PERSON] під час укладення між сторонам договору купівлі-продажу квартири від 15.04.2014р., позивачем та його представником суду не надано, а відтак позов з цих підстав задоволенню не підлягає та визнається судом необґрунтованим. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed