Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу, в якому зазначив, що 06.08.2014 року між ним та ПрАТ «Етнопродукт» було укладено договір добровільного страхування №MOD288 відповідно до умов якого, було застраховано автомобіль [NUMBER]. 26.09.2014 року по проспекту Героїв Сталінграду, 16-б що в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням відповідача та застрахованого автомобіля [NUMBER] під керуванням гр. [PERSON] Внаслідок зазначеної ДТП автомобілю «Fiat Nuovo Doblo» було завдано механічні ушкодження. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 30.10.2014 року відповідача було визнано винним у скоєнні вказаного ДТП. В подальшому, позивачем було виплачено ФО-П [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 9700 грн. за проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспорту засобу. З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з претензійним листом з проханням сплатити на рахунок позивача суму страхового відшкодування однак, така претензія відповідачем задоволена не була. Посилаючись на зазначене, позивач просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 9700 грн. та судовий збір у розмірі 1218 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та вказував на те, що вимоги позивача до відповідача є неправомірними, оскільки сплатити кошти за пошкодження транспортного засобу повинно МТСБУ з підстав відсутності у відповідача полісу обов'язкового страхування наземних транспортних засобів. Крім цього вказував на те, що позивач перерахував кошти на рахунок не власника транспортного засобу, а іншій особі - ФОП [PERSON], що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається з матеріалів справи, 06.08.2014 року між позивачем та ПрАТ «Етнопродукт» було укладено договір добровільного страхування №MOD288 відповідно до умов якого, було застраховано автомобіль [NUMBER], що належить ПрАТ «Етнопродукт». Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Судом встановлено, що 26.09.2014 року відповідач [PERSON] о 10 год. 20 хв. в м. Києві по пр-ту Героїв Сталінграду, 16-б керуючи автомобілем [NUMBER] перед початком руху не переконався, що це буде безпечним, не надав дорогу автомобілю [NUMBER] під керуванням гр. [PERSON], який рухався праворуч, внаслідок чого сталося зіткнення, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, чим порушив п.п.10.1, 10.11 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Згідно постанови Оболонського районного суду м. Києва від 30.10.2014 року відповідача було визнано винним у скоєнні вказаного адміністративного правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 340,00 грн. На момент розгляду справи зазначена вище постанова суду від 30.10.2014 року набрала законної сили. Відповідно до ст.61 ч.4 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З повідомлення про настання страхового випадку вбачається, що представник ПрАТ «Етнопродукт» 26.09.2014 року повідомив позивача про ДТП за участю застрахованого автомобіля. Як убачається із страхового звіту про визначення вартості матеріального збитку від 17.10.2014 року, вартість ремонту застрахованого автомобіля становить 9573,66 грн. Згідно рахунку - фактури №СЧ-0000194 від 28.10.2014 року наданого ФО-П [PERSON], вартість ремонту становить 9700 грн. Із заяви про перерахування страхового відшкодування від 28.10.2014 року убачається, що представник ПрАТ «Етнопродукт» просив позивача зарахувати страхове відшкодування на рахунок ФОП [PERSON] Зі страхового акту №250100-12092-14 від 05.11.2014 року убачається, що сума страхового відшкодування складає 9700 грн. Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Частиною 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. На підставі платіжного доручення №14751 від 06.11.2014 року позивачем на рахунок ФО -П [PERSON] було перерахована сума страхового відшкодування в розмірі 9700 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивач виконав взяті на себе договором добровільного страхування №MOD288 від 06.08.2014 року зобов'язання. Згідно положень ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт складається страховиком у формі, яка ним встановлюється. Відповідно до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Згідно ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У відповідності до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Так, 22.01.2015 року позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № Н-68/01 з пропозицією добровільної сплати завданих збитки в межах фактичної суми виплаченого страхового відшкодування, а саме, 9700 грн.. Однак вказана сума відповідачем сплачена не була. 12.08.2015 року позивачем на адресу відповідача було направлено повторну претензію про добровільну сплати розміру матеріальних збитків, однак відповідач коштів так і не сплатив. На момент розгляду справи, відповідачем не було відшкодовано позивачу сплачену ним суму страхового відшкодування. Судом встановлено, що відповідач, на момент скоєння ДТП не мав чинного полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У відповідності до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо неправомірності вимог позивача про стягнення з відповідача коштів, оскільки вони не відповідають нормам чинного законодавства та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved