Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Посилався на те, що 19.04.2012 року надав [PERSON] позику у розмірі 1000000 гривень, яку відповідач зобовязався повернути в термін до 19.04.2015 року. Одержання відповідачем коштів підтверджує розпискою. У вказаний строк відповідач свої зобовязання за договором не виконав, позику не повернув та ухиляється від повернення коштів. На його неодноразові звернення про добровільну сплату заборгованості не відреагував. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 1000000. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що 19.04.2012 року [PERSON] написав розписку, в якій зазначив, що отримав у борг від [PERSON] кошти в сумі 1000000 гривень для власних потреб. Вказані кошти зобовязався повернути в строк до 19.04.2015 року (а.с.2). У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Таким чином, договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника неустойки. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з досліджених матеріалів справи, письмова форма договору позики сторонами дотримана не була. На підтвердження факту укладення договору позики позивачем була надана розписка, яка наявна в матеріалах справи (а.с.2). Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитись письмовими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок у зобовязанні належним чином. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, як було встановлено судом, у визначений договором строк кошти позивачу повернуті не були. За таких обставин, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved