Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. В обґрунтування вимог зазначив, що з 24.12.1999 року йому на підставі договору купівлі-продажу обєкту незавершеного будівництва, належить недобудований житловий будинок, розташований за адресою м.Маріуполь, мікрорайон «Бригантина», 173. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці Маріупольської міської ради. З грудня 1999 року він вільно володіє земельною ділянкою та проживає у будинку за адресою: м. Маріуполь, мікрорайон «Бригантина», 173. Просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,0693 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: мікрорайон «Бригантина», 173 у Приморському районі м. Маріуполь Донецької області. Позивач та його представник надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, прийняти рішення у відповідності із чинним законодавством. Суд дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Судом встановлено,що відповідно до договору купівлі-продажу обєкту незавершеного будівництва від 24.12.199 №1433, укладеного між [PERSON] та [PERSON], Позивачу на праві власності належить обєкт незавершеного будівництва - житловий будинок за адресою м.Маріуполь, мікрорайон (надалі - МР) «Бригантина», 173. Вказаний житловий будинок було зведено на підставі дозволу на проведення будівельних робіт, виданого головним управлінням архітектури та містобудування м.Маріуполь від 28.12.1992р. Результатами технічного обстеження обєкта нерухомого майна від 09.02.2016 встановлено його повну готовність, можливість його надійної та безпечної експлуатації, відсутність самочинного будівництва. Згідно листа Міського бюро технічної інвентаризації комунального господарства від 25.02.2009 №1987 БТІ встановлено, що земельна ділянка по МР «Бригантина», 173 була виділена [PERSON] на підставі рішення Приморської райради від 29.04.1992 р-р101/2 (відомості із наявних записів у інвентарній справі). Частиною 1 ст. 344 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, зокрема, у випадку, коли особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном, продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, набувається за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 10 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутись до органу державної влади або суду з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах розміру будівель на якій вони розміщені. Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (справа №32357) №173 у МР «Бригантина», розробленим комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», встановлено, що загальна площа закріпленої за будинком земельної ділянки складає 693 м.кв. Згідно кадастрового плану земельної ділянки, виготовленого приватний підприємством «ПАЛЕ», встановлені межі, площа та координати земельної ділянки, що знаходиться у користуванні Позивача для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (присадибна ділянка) у МР «Бригантина», 173 у м.Маріуполь. Водночас, площа та межі земельної ділянки не порушують прав суміжних землекористувачів. Жодних скарг щодо умов та порядку користування земельною ділянкою у МР «Бригантина», 173 у м.Маріуполь до органів місцевого самоврядування не надходило, інші особи за весь цей час не заявляли про свої права на цю земельну ділянку. Судом досліджено та встановлено, що рішенням Маріупольської міської ради від 08.10.2013 №6/30-3703 Позивачу було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовної площею 0,0693 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Проте, на виконання п. 2 вказаного рішення проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблений та погоджений у встановленому порядку не був, вказане рішення втратило чинність. За результатами повторного звернення [PERSON] до Відповідача, рішенням Маріупольської міської ради від 30.06.2016 №7/8-465 Позивачу було відмовлено у наданні дозволу розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0693 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: мікрорайон «Бригантина», 173 у Приморському районі міста. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Добросовісне користування земельною ділянкою як правило полягає у тому, що користувач (володілець) земельної ділянки не знав або не усвідомлював чи не повинен був знати про незаконність (неправомірність) такого використання землі. Відкрите використання земельної ділянки полягає у тому, що використання земельної ділянки здійснювалось відкрито, без приховання цього факту від третіх осіб чи органів державної влади або місцевого самоврядування. Безперервне використання користування земельною ділянкою, до моменту звернення громадянина із клопотанням про передачу земельної ділянки на підставі набувальної давності, здійснювалось протягом усього часу її використання без перерв. Відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на земельну ділянку - за змістом ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку, а право оренди оформлюється договором, який реєструється відповідно до закону. Отже, документами, що свідчать про наявність у громадянина прав на земельну ділянку слід вважати відповідне рішення на право власності на земельну ділянку чи договір оренди землі. Наявність у громадянина рішення щодо набуття права на земельну ділянку, практично позбавляє потреби повторного звернення особи до розпорядника земель (за винятком випадків, коли таке рішення потребує внесення змін або не може бути реалізоване відповідно до положень чинного законодавства через свою невідповідність). За змістом норми, саме рішення є результатом розгляду клопотання про передачу громадянину у власність або надання у користування земельної ділянки. Реалізація положень статті 119 Земельного кодексу України завершується прийняттям рішення про набуття прав на земельну ділянку через давність користування, у звязку із чим присутність відповідного рішення щодо набуття прав на землю може виключати необхідність застосування набувальної давності. Вищенаведене свідчить про те, що інститут набувальної давності у земельному законодавстві поширюється лише на випадки фактичного володіння земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю маже бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Можливість предявлення позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає із положень ст. 15, 16 ЦК, а також частин четвертої ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку із цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутись до суду із позовом про визнання за нею права власності. При цьому, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалось за три роки до набрання чинності цим кодексом. Беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положенням статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Оскільки Позивач не є власником земельної ділянки він не може належним чином володіти цим нерухомим майном і оформити на нього право власності, все це порушує його законні права. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Суд, вивчивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності та сукупності, враховуючи, що Позивач з 1999 року добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується земельною ділянкою площею 0,0693 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована у мікрорайоні «Бригантина», 173 у м.Маріуполь, виконує всі обовязки власника, володіє та користується даним нерухомим майном більше десяти років, вважає за можливе визнати за позивачем право власності на земельну ділянку за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved