Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , про визнання особа такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, окрім нього в будинку [ADDRESS] зареєстроване місце проживання відповідачів. Оскільки відповідачі не проживають без поважних причин у будинку з 2010 року, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні згаданою квартирою шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право на користування будинком [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Голубцов А.Г. підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у наданому до суду позові. Відповідачі у судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні з підстав вказаних у наданому відзиві. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до такого висновку. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками будинку [ADDRESS] (а. с. 5, 30, 31). Згідно довідки-підтвердження від 02.01.2019 року та довідки про склад сім`ї від 02.01.2019 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: Власники - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . (а.с. 9, 10). Статею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно з нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу. Ст. 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316-319 ЦК України). Зважаючи на те, що будинок [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в силу вимог ст. ст. 319, 321 ЦК України відповідачі не втратили права власника на користування вказаним будинком. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, положення ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц).

Outcome: dismissed