Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, посилаючись на наступні обставини. 18 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошову суму в розмірі 24 000 гривень, що підтверджується власноруч складеною та підписаною розпискою. Кінцевою датою повернення боргу в даній розписці було визначено 31.12.2012 року, однак [PERSON] не повернув йому заборговану суму і до теперішнього часу. Одержання процентів від суми позики договором не встановлювалося, але було передбачено, що у разі неповернення позичальник суми боргу у вказаний строк він зобов'язується повернути ї у подвійному розмірі - 48 000 гривень. Тобто, відповідач крім суми боргу у розмірі 24000 гривень, повинен сплатити на його користь ще 24 000 гривень як неустойку (штраф) у розмірі 100 % від суми невиконаного зобов'язання, що підтверджується розпискою позичальника. Так, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою щодо повернення суми боргу, але всі прохання відповідач ігнорував, в зв'язку з чим порушив взяті на себе зобов'язання. Крім того, з урахуванням норми ч.2 ст. 625 ЦК України, вважаю, що відповідач станом на 31.01.2014 року також зобов'язаний сплатити на його користь три проценти річних в розмірі 1562, 29 гривень, виходячи з наступного розрахунку - 48 000 *3%:365 *396. Просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 48 000 гривень, три проценти річних у розмірі 1562, 30 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 6500 гривень, а всього 56 062, 30 гривень. Представник позивача - [PERSON], що діє на підставі довіреності в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позовні вимоги задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України у випадку неявки в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого та від якого не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, якщо вказані ним причини неявки визнані неповажними, суд може прийняти заочне рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, якщо позивач не заперечував проти такого розгляду справи. В зв'язку, з чим суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, що відповідає положенням ч.2 статті 1047 ЦК України. Судом встановлені наступні обставини. Згідно наданої суду копії розписки від 18 вересня 2012 року, [PERSON], взяв в борг у [PERSON] 24 000 гривень, які зобов'язався повернути в строк до 31.12.2012 року. Також з вказаної розписки вбачається, що [PERSON] у випадку неповернення боргу у вказаний строк зобов'язався повернути борг у подвійному розмірі, тобто 48 000 гривень. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не припускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, покладені на себе зобов'язання відповідач не виконав, грошові кошти позивачу не повернув. На неодноразові звернення позивача з метою повернення грошових коштів у відповідності з розпискою, відповідач жодним чином не реагував, та грошові кошти не повернув. Таким чином, враховуючи, що відповідач порушив покладені на нього зобов'язання щодо повернення грошових коштів позивачу, а також приймаючи до уваги умови, передбачені простроченням вказаного зобов'язання, які були узгоджені сторонами в розписці, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення суми боргу за розпискою від 18.09.2012 року, в розмірі 48 000 гривень підлягають задоволенню та вказана сума повинна бути стягнута з відповідача. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми, суд виходить з вимог статті 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, визначаючи розмір трьох процентів річних від простроченої суми, суд виходить з наступних розрахунків: - 24 000 гривень - сума простроченого боргу за розпискою від 18.09.2012 року; - 396 днів - період з 31.12.2012 року (строк повернення боргу) по 31.01.2014 року (заявлена позивачем вимога про стягнення трьох процентів річних). Так, розмір трьох процентів річних від простроченої суми складає: 24 000 *3%: 365 *396 = 781 гривня. В зв'язку з чим, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь трьох процентів річних від простроченої суми підлягають частковому задоволенню та суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних від простроченої суми в розмірі 781 гривня. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу підлягають частковому задоволенню, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в подвійному розмірі, в зв'язку з простроченням виконання зобов'язань відповідачем в загальному розмірі 48000 гривень, три проценти річних в сумі 781 гривня, а всього 48 781 гривня. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею документально підтверджені судові виграти. Так, у відповідності із статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. 20 грудня 2013 року між ТОВ Юридична фірма «Конкор» в особі директора Колеснікова О.А. та [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги, за умовами якого вказана фірма взяла на себе зобов'язання з аналізу діючого законодавства, складання позовної заяви та представництва інтересів довірителя в суді. Як вбачається з п.3 вказаного договору за надання вказаних послуг довіритель сплачує вказані фірмі 6500 гривень за надані послуги. Разом з тим, як вбачається з наданої суду квитанції від 15.01.2014 року, [PERSON] було сплачено 6500 гривень на підставі вказаного договору. Однак, позивачем не наведено обґрунтованих доводів відносно того, з яких безпосередньо юридичних послуг складалася надана правова допомога, оскільки жодний представник в судовому засіданні участі не приймав, рівно як і в самій позовній заяві не вбачається участь представника позивача, який би представляв інтереси в суді, в зв'язку з чим, суд вважає заявлені вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу недоведеними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 487,81 гривень. На підставі ст.ст. 525, 526, 625,1046, 1047,1048 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial