Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що 22.01.2018 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» укладено договір фінансового лізингу № 01137. Відповідно до умов договору № 01137 відповідач взяв на себе зобовязання придбати автомобіль марки Ravon R2, вартістю 189000,00 гривень у власність та передати у користування позивачеві на строк та на умовах, передбачених договором. 22.01.2018 року позивач сплатив 19000 гривень. Але в звязку з різницею в ціні заявленій до укладання договору і ціною вже вказаною після підписання договору він направив 25.01.2018 року заяву про розірвання договору і вимогу про повернення сплачених коштів. 02.02.2018 року позивачем повторно надсилалася вимога про розірвання договору та він просив повернути сплачені кошти у розмірі 19000 гривень, які станом на сьогоднішній день не повернуто. Після оплати коштів жодних дій щодо виконання умов договору сторонами не вчинялись. Ніякої відповіді на заяву та на вимогу позивач не отримав. Позивач вважає, що є підстави для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки в супереч вимогам ст. 799 ЦК України він не був нотаріально посвідчений, у відповідача не було ліцензії на надання фінансових послуг, в супереч вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» договір містить несправедливі умови: щодо нарахування штрафних санкцій (п. 12.1-12.2, 12.6-12.9, 12.13) сплати комісій (п. 4.1, 9.7). Від позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідач не забезпечив явку до суду свого представника, про час та місце розгляду справи двічі повідомлявся вчасно та належним чином (рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням). До суду не надходило відзиву на позов. З огляду на те, що учасники розгляду належним чином повідомлені, відповідач не зявився в судове засідання та не подав відзив, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію договору фінансового лізингу №01137 від 22.01.2018 року; копію квитанції від 22.01.2018 року, копію заяви про розірвання договору № 01137 від 22.01.2018 року та повернення грошових коштів, копію вимоги від 02.02.2018 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і необхідність часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 22.01.2018 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №01137. Відповідно до даного договору відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу, а саме автомобіль Ravon R2, вартістю 189000,00 гривень у власність та передати позивачеві у користування на строк та на умовах передбачених договором. На виконання вказаного договору позивач сплатив відповідачу 19000 грн., що підтверджується квитанцією від 22.01.2018 року. В подальшому позивач оспорив дійсність вказаного договору та звернувся з цього приводу до суду. Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За загальним правилом, визначеним ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. При цьому, відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Таким чином, договір лізингу є змішаним договором та, серед іншого, містить елементи договору найму (оренди). При цьому, оскільки предметом укладеного між сторонами договору лізингу №01137 від 22.01.2018 року є транспортний засіб, то на спірні правовідносини поширюються, норми ЦК України, які регулюють відносини найму (оренди) транспортних засобів. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. За такого, оскільки позивач по справі та лізингоодержувач у спірному договорі є фізичною особою, то договір лізингу мав бути укладений у письмовій формі та відповідно до ч.2 ст. 799 ЦК України посвідчений нотаріально. В супереч цьому, спірний договір не був посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, укладений між сторонами, одна з якої є фізичною особою, договір фінансового лізингу №01137 від 22.01.2018 року, предметом якого є транспортний засіб без дотримання обовязкового для даного виду найму нотаріального посвідчення договору є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. При цьому, відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України встановлення нікчемності правочину не потребує його подальшого визнання недійсним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За такого при встановленні судом обставин, які свідчать про нікчемність правочину відсутня необхідність встановлювати інші обставини, які можуть свідчити про недійсність даного правочину як оспорюваного, а тому суд приходить до висновку про те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення ч.1 ст. 220 ЦК України через призму положень ч.2 ст. 215, ч.2 ст. 799 ЦК України та ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», констатувавши його нікчемність та немає необхідності в оцінці вказаного нікчемного правочину на відповідність ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 227 ЦК України щодо наявності (дозволу) ліцензії, оскільки такі підстави недійсності стосуються оспорюваних правочинів. За такого, оскільки оспорений позивачем правочин є нікчемним (недійсним за законом) відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання його судом недійсним. Вимоги ж позивача про стягнення з відповідача на його користь 19000 грн. підлягають задоволенню, оскільки сплата позивачем вказаної суми на виконання нікчемного правочину підтверджена доказами та стосується застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача частково, відмовивши в задоволенні позовної вимоги про визнання договору фінансового лізингу від 22.01.2018 року № 01137 недійсним та застосувавши правові наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь держави. На підставі викладеного, ч.2 ст. 215, ч.1 ст. 220, ч.2 ст. 799 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» та

Outcome: partial