Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, посилаючись на те, що 10 квітня 2019 року № 40 «Про звільнення [PERSON] з посади помічника директора з АГЧ» [PERSON] було звільнено з посади помічника директора з АГЧ з 10 квітня 2019 року за систематичне невиконання посадових обов`язків. За результатами розгляду справи № 727/5372/19 за його позовом до комунальної обласної спеціалізованої школи-інтернату ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів «Багатопрофільний ліцей для обдарованих дітей» рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.12.2019р. його було поновлено на посаді помічника директора з адміністративно-господарської частини комунальної обласної спеціалізованої школи-інтернату ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів «Багатопрофільний ліцей для обдарованих дітей» з 10 квітня 2019 року. В порядку п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді допущено до негайного виконання та 23 грудня 2019 року видано виконавчий лист. Під час телефонної розмови з директором ліцею, остання повідомила його про своє не бажання працювати з ним та зазначила, що має намір оскаржувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці. Він зрозумів, що поновлювати його на роботі добровільно адміністрація ліцею не збирається та вирішив скористатися своїм правом на примусове виконання рішення суду та направив до Другого відділу ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області заяву про примусове виконання рішення суду та виконавчий лист. 15.01.2020 року він отримав повідомлення за підписом директора ліцею від 24 грудня 2019 року №131, що на виконання рішення Шевченківського районного суду від 20.12.2019 року № 727/5372/19 його поновлено на роботі помічника директора з АГЧ, і наступного дня 16.01.2020 року о 08.00 годині він прибув на роботу. З наказом про поновлення на роботу був ознайомлений 16.01.2020 року, що підтверджується його підписом на наказі. 17.01.2020 року у нього було відібрано пояснення про причини відсутності на роботі в період з 23.12.2019 року по 15.01.2020 року та 17.01.2020 року не надавши належної оцінки поважності причин його відсутності на роботі у вказаний період він був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважав наказ від 17.01.2020 року №09-к про його звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Також зазначив, що у разі поновлення працівника на роботі, він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу. При його звільненні 17.01.2020 року не було виплачено в день звільнення компенсацію за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2019 року по 23 грудня 2019 року. А тому просив визнати незаконним та скасувати наказ комунальної обласної спеціалізованої школи-інтернату ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів «Багатопрофільний ліцей для обдарованих дітей» від 17.01.2020 року № 09-к «Про звільнення [PERSON] »; поновити на посаді помічника директора з адміністративно-господарської частини комунальної обласної спеціалізованої школи-інтернату ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів «Багатопрофільний ліцей для обдарованих дітей» з дати незаконного звільнення та виплатити середньомісячний заробіток за період вимушеного прогулу; стягнути з комунальної обласної спеціалізованої школи-інтернату ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів «Багатопрофільний ліцей для обдарованих дітей» на користь позивача компенсацію за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2019 року по 23 грудня 2019 року, що підлягає виплаті в день звільнення 17.01.2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повністю, в своїх поясненнях підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити. Позивач як свідок пояснив, що він вийшов на роботу на наступний день після отримання наказу про поновлення на роботу в поштовому відділенні, а саме 16.01.2020 року і в той день він був ознайомлений з наказом про його поновлення на роботі. Після обіду 17.01.2020р. директор школи повідомила про його звільнення за прогули і ознайомила з наказом. Дійсно 24.12.2019р. йому телефонувала директор школи-інтернату і повідомила про його поновлення на роботі, щоб він взяв паспорт, медичну і трудову книжку, але він маючи в минулому негативний досвід як керівника установи в подібній ситуації вирішив звернутись до виконавчої служби для примусового виконання рішення суду і тому не прийшов на роботу на наступний робочий день - 26.12.2019р. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і в своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені у відзиві на позов. 24.12.2019 року директор ліцею [PERSON] зателефонувала відповідачу та повідомила, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці його поновлено на роботі та запросила на роботу на наступний робочий день для виконання ним службових обов`язків. Відповідач з`явився на роботу тільки 16.01.2020 року жодних доказів, які б підтверджували його відсутність на робочому місці не надав. Вважає, що звільнення відповідача відбулося на законних підставах. Також пояснив, що дійсно школою-інтернатом позивачу не виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2019 року по 23 грудня 2019 року. Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 21.12.2019 року було ухвалено рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] 23.12.2019 року вона як директор школи - інтернату винесла наказ про поновлення позивача на роботі. 24.12.2019 року школа-інтернат надіслала позивачу рекомендованим листом наказ про поновлення позивача на роботі. 24.12.2019 року о 15.30 нею особисто з власного телефону було здійснено телефонний дзвінок позивачу і повідомлено про наказ про поновлення на роботі та щоб позивач виходив на роботу. Під час телефонної розмови були присутні: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В телефонній розмові позивач сказав, що повідомить пізніше, коли вийде на роботу. 27.12.2019 року працівники школи їздили до позивача додому, щоб повідомити про поновлення на роботі, однак дома нікого не було, двері не відкрили. Підставою для звільнення в січні 2020 року є прогули на роботі. Позивач з`явився на роботі 16.01.2020 року і його допустили до роботи. Вони взяли пояснення у позивача щодо відсутності на роботі. Компенсацію за невикористану відпустку вони виплатили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 24.12.2019 року в кабінеті директора, остання подзвонила позивачу і повідомила, що він поновлений на роботі і повинен вийти на роботу. Він записував цю розмову на свій мобільний телефон. Також вони відправили позивачу лист про поновлення і вихід на роботу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 24.12.2019 року директор ліцею подзвонила позивачу, щоб він з`явився на роботу, оскільки поновлений на роботі. [PERSON] записав цю розмову на телефон. Позивач сказав, що він повідомить, коли прийде на роботу. Кожного дня складалися акти, що позивач не з`являвся на роботу за цей період. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в січні 2020 року було звернення і він як голова профкому зібрав профком, на якому було погоджено звільнення позивача за прогули. Судом встановлено, що 20 грудня 2019 року Шевченківським районним судом м. Чернівці ухвалено рішення [PERSON] було поновлено на посаді помічника директора з адміністративно-господарської частини комунальної обласної спеціалізованої школи-інтернату ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів «Багатопрофільний ліцей для обдарованих дітей» з 10 квітня 2019 року. Також було допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді (а.с. 18-23). 26.12.2019 року позивач звернувся з заявою до Другого відділу ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області про примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа виданого 23.12.2019 року. На підставі заяви головним державним виконавцем Другого відділу ДВС у місті Чернівці відкрито виконавче провадження 20 січня 2020 року (а.с. 24-26). 23 грудня 2019 року директором комунальної обласної спеціалізованої школи-інтернат ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів «Багатопрофільний ліцей для обдарованих дітей» винесено наказ № 142-к про поновлення [PERSON] на посаді помічника директора з АГЧ. 24 грудня 2019 року позивачу відправлено лист, в якому адміністрація школи-інтернату повідомила позивача про його поновлення на посаді помічника директора з АГЧ на виконання рішення суду та зазначено про необхідність своєчасного прибуття на робоче місце та виконання функціональних обов`язків відповідно до вимог чинного законодавства та посадової інструкції (а.с. 27). Судом встановлено, що підставою для негайного поновлення на роботі позивача було судове рішення, яке боржник (відповідач) добровільно виконав та виніс наказ про поновлення на роботі [PERSON] та повідомив його про винесення такого наказу, оскільки обов`язок щодо виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає з моменту оголошення рішення суду в судовому засіданні, а не з моменту відкриття виконавчого провадження. Факт повідомлення позивача про його поновлення на роботі не заперечував у судовому засіданні сам позивач [PERSON] під час допиту в якості свідка. Почавши роботу після поновлення на роботі позивач [PERSON] на вимогу адміністрації надав свої письмові пояснення з приводу причин неявки на роботу до 16.01.2020р. 17 січня 2020 року директором ліцею винесено наказ № 09-к про звільнення [PERSON] у зв`язку з прогулом без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 9). Виходячи з того, що відсутність позивача на роботі в період з 26 грудня 2019 року по 15 січня 2020 року не пов`язана з поважними причинами суд приходить до висновку про правомірність його звільнення з підстав ст. 40 п. 4 КЗпПУкраїни. Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 235 ч.5 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набирає властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайного з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів сторін. Згідно з ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Також трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Пленум Верховного суду України у п.34 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992р. роз`яснив судам, що стосовно до правил ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним орган. Згідно п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Згідно п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Частина перша ст. 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома ст. 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент поновлення позивача на роботі за рішенням суду) рішення вважається виконаним боржником із дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Водночас працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року в справі № 521/1892/18. Враховуючи всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що роботодавець виконав рішення суду добровільно та вжив всіх необхідних заходів для повідомлення позивача про винесення наказу про його поновлення на роботі та щодо доступу до робочого місця та виконання своїх обов`язків. Але позивач після того як 24.12.2019р. був повідомлений телефоном про поновлення на роботі і необхідність розпочати роботу, необхідних заходів для фактичного поновлення на роботі за власним бажанням не вжив, він повинен був особисто з`явитись в перший робочий день - 26.12.2019р. до школи інтернату, ознайомитись з наказом про поновлення на роботі, але цього не зробив і невідомо для чого звернувся до виконавчої служби для примусового виконання рішення суду, яке на той час вже було добровільно виконане відповідачем. А тому суд вважає, що в задоволенні позову в частині визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути відмовлено за безпідставністю. Що ж стосується позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу, то в цій частині позов підлягає до задоволення у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Враховуючи, що позивачу під час звільнення не було виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2019 року по 23 грудня 2019 року, що підлягала виплаті в день звільнення, суд приходить до висновку, що необхідно стягнути компенсацію на користь позивача у розмірі 7791 грн. 52 коп., а саме за 22 дні не використаної щорічної відпустки (за період з 10 квітня 2019 року по 23 грудня 2019 року) по 354,16 грн. (середньоденна заробітна плата, згідно довідки про доходи № 95 від 16.10.2019 року) за день. Для визначення розміру цієї заборгованості суд приймає середньоденну заробітну плату позивача, яка була встановлена судом під час розгляду справи № 727/5372/19 оскільки на виконання саме цього рішення суду відповідачем на користь позивача мала бути виплачена відповідна компенсація. Суд погоджується з наданим представником позивача розрахунку компенсації за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2019 року по 23 грудня 2019 року, вона відповідає дійсності, а наданий відповідачем розрахунок є необґрунтованим. На підставі викладеного та

Outcome: partial