Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 25.03.1999 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS]. з квітня 2009 року в даному житловому будинку був зареєстрований відповідач по справі [PERSON] Однак, він фактично ніколи за місцем реєстрації не проживав, особистих речей його у будинку немає і зареєстрований він був тимчасово, для отримання посвідки на проживання на території України та повинен був знатися з реєстрації в травні 2009 року. На даний час його місце проживання невідоме, з реєстрації в добровільному порядку він не знявся. Факт не проживання його будинку підтверджується листом Луцького відділу поліції ГУ НПУ у Волинській області. Реєстрація відповідача в житловому приміщенні порушує його право як власника, він не є членом сім'ї, між ними не виникали договірні відносини щодо користування жилим приміщенням. Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Представник позивача в судове засідання не з'явився, а подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, а тому судом згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалено заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 25 березня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 676 [PERSON] являється власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] Волинської області (а.с. 3). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в даному житловому приміщення з 2009 року. Як зазначив позивач в позовній заяві, то [PERSON] фактично у даному будинку ніколи не проживав, особистих речей його в будинку немає, його реєстрація була тимчасовою, з метою отримання посвідки на проживання на території України до травня 2009 року. Факт його не проживання стверджується повідомленням Луцького міського відділу УМВС України у Волинській області, в якому зазначено, що [PERSON] з 2009 року за адресою [ADDRESS] із 2009 року і до тепер не проживає, що підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Оскільки відповідач тривалий час не проживає у спірному приміщенні, то є всі підстави вважати відповідача таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved