Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про про визнання майна особистою приватної власністю. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що 06.06.2014 року зареєстрував шлюб з відповідачем, на даний час проживають окремо, спільного господарства та бюджету не ведуть. За час перебування в шлюбі позивачем було придбано автомобіль DAEWOO MATIZ, номений знак [NUMBER] від 12.12.2015 року по договору купівлі-продажу №358. Кошти на придбання автомобіля були ним позичені особисто у [PERSON] Документи на автомобіль знаходяться у відповідача. Відповідач зволікає з оформленням права власності спірного автомобіля на нього. Позивач вважає, що автомобіль є його особистою приватною власністю, а тому просив суд, з ураухуванням уточненого позову, ухвалити рішенням, яким визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль DAEWOO MATIZ, номерний знак [NUMBER]. В судове засідання позивач не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином (рекомендованим листом з повідомленням). До суду не надходило відзиву на позов. Враховуючи наведене, з урахуванням положень ст.ст. 280,281 ЦПК України, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію розписки від 17.11.2015 року; копію свідоцтва про шлюб), суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що 06.06.2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с.7). З наявної в матеріалах справи копії розписки від 17.11.2015 року вбачається, що позивач [PERSON] взяв у боргу у своєї матері [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США на придбання автомобіля DAEWOO MATIZ 2015 року. Зобов'язався повернути кошти до 17.12.2016 року (а.с.6). В позовній заяві (первинній та уточненній) позивач обгрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що вищевказаний спірний автомобіль є його особистою приватною власністю, оскільки придбаний за його особисті кошти, що були позичені ним у матері. Відповідно до\~вимог п.3\~ч.\~1\~ст.\~57\~СК України\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом\~ст.\~60\~СК України\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У силу частини третьої\~статті 61 СК України, частини четвертої\~статті 65 СК України\~якщо одним із подружжям укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя\~від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80, 81 КПК України \~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3)\~показаннями свідків.\~Належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень.\~Суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини\~справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватися іншими\~засобами доказування. Достовірними\~є докази,\~на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~обставини справи. Достатніми\~є докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. \~ Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустими доказами обставини, на які він посилається в позові як на підставу своїх вимог, а тому в позові слід відмовити за недоведеністю. Зокрема, стороною позивача не надано доказів на підтвердження обставин самого факту придбання спірного автомобіля (договір купівлі-продажу тощо), придбання автомобіля саме за кошти, що ним були позичені у своєї матері [PERSON] згідно розписки від 17.11.2015 року (джерело придбання), а також того, що сплата коштів по поверненню позичених коштів відбувалася не за рахунок спільних бюджетних коштів обох подружжя, а особистих коштів позивача. Крім того, позивачем не доведено того, що угоду щодо придбання автомобіля (якщо вона мала місце) було укладено в інших інтересах, а ніж інтересах сім'ї, враховуючи, що за положеннями ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним\~із подружжя\~укладено договір\~в інтересах\~сім'ї,\~то гроші,\~інше майно,\~в тому\~числі гонорар,\~виграш,\~які були\~одержані за\~цим договором,\~є об'єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя. Таким чином, встановлені в ході розгляду справи обставини не підтверджують як самого факту придбання прозивачем вищевказаного спірного автомобіля, так і не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на дане майно. За змістом\~позову (уточненого\~-\~а.с.16-17)\~позивач мав\~намір в\~ході розгляду\~справи вирішити\~питання щодо\~витребування доказів\~(ст.\~84\~ЦПК України),\~однак таким\~правом не\~скористався,\~при цьому\~суд під\~час розгляду\~справи керувався\~положеннями ЦПК\~України,\~в тому\~числі положеннями\~ст.\~13\~даного Кодексу,\~згідно якої\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обовязком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Крім того, згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку необхідності відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного\~та

Outcome: dismissed