Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути надані за державним кредитом на підставі угоди № К-026 від 30 грудня 2003 року про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти кошти у розмірі 1802,96 грн., відсотки за користування кредитом у розмірі 1000,61 грн., пеню за несвоєчасну сплату боргу та відсотків у розмірі 1200,19 грн., а всього 7003,76 грн. Позов мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем укладено угоду, на підставі якої позивач здійснив фахову підготовку відповідача за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст за денною формою навчання, а відповідач зобов'язався сплачувати кошти за навчання у розмірі 13125,00 грн. та 3% річних за користування кредитом до 31 грудня кожного року протягом 15 років з 01 червня 2009 року. Відповідач ухиляється від сплати коштів, а тому, відповідно до пункту 7.2 Угоди йому нараховано пеню у розмірі подвійної кредитної ставки Національного банку України від неповернутої суми. Станом на 01 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 7003,76 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подавши суду заяву, в якій позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечив, а також просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. Про причини неявки суд не повідомив. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, та того, що представник позивача не заперечив проти заочного розгляду справи, подав достатньо доказів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача, надіславши йому копію заочного рішення для можливості подання заяви про перегляд з моменту отримання та забезпечення таким чином права на справедливий суд. Дослідивши письмові докази, які надані суду позивачем на обґрунтування вимог позову, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що із встановлених обставин справи випливають зобов'язальні правовідносини, а також про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що сторонами спільно вчинено правочин - 30.12.2003 року укладено угоду № К-026 про надання цільового пільгового кредиту для здобуття у Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу вищої освіти за рахунок коштів державного бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст та напрямом підготовки «Гірництво» за спеціальністю «Буріння» (а.с. 6). У відповідності до пунктів 3.3. та 6.1. вказаної Угоди відповідач зобов'язаний сплатити кошти за навчання у розмірі 13125,00 грн. та 3% річних за користування кредитом рівними частками щорічно. Згідно пункту 7.2. вказаної Угоди, у випадку ухилення одержувача кредиту від повернення кредиту чи відсотків за користування ним одержувач сплачує навчальному закладу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від неповернутої в строк суми. В силу ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань по оплаті отриманих за кредитом коштів, відповідно до довідки № 67/32-52/6 від 20.03.2014 року виникла заборгованість відповідача перед позивачем, яка складається з: основний борг за період з 01.08.2008 року по 01.01.2014 року - 1802,96 грн., відсотки за користування кредитом за період з 06.07.2005 року по 01.03.2014 року - 1000,61 грн., пеня за несвоєчасну сплату боргу та відсотків за період з 01.08.2008 року по 01.03.2014 року - 1200,19 грн. (а.с. 5). Таким чином, заборгованість згідно розрахунку за довідкою становить суму цих нарахувань (1802,96 грн. + 1000,61 грн. + 1200,19 грн. =) 4003,76 грн. Однак у довідці зазначена сума 7003,76 грн., а також таку суму вказано у позовних вимогах. Оскільки позивачем не зазначено, з яких розрахунків він виходив при обґрунтуванні суми заборгованості, розміром 7003,76 грн., суд вважає таку суму необґрунтованою та дійшов висновку про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі 4003,76 грн. Доказів, які б свідчили про погашення вказаної суми боргу у розмірі 4003,76 грн. або ж спростовували доводи позивача в межах цієї суми суду не подані. За таких обставин,

Outcome: partial