Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 30120,02 грн. відшкодування матеріальної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02 лютого 2017 року наказом № 22-3 Управління майном спільної власності Львівської обласної ради Похмурський В.В. був призначений на посаду генерального директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». 02 листопада 2018 року наказом № 861-к відповідача за підписом генерального директора [PERSON] було звільнено з роботи [PERSON] , завідувача навчально-тренувального відділу, у зв`язку з прогулами без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. 10 січня 2019 року наказом № 05-3 Управління майном спільної власності Львівської обласної ради Похмурський В.В. звільнений з роботи. 21 січня 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 406/9449/18 затверджено мирову угоду, укладену між позивачем [PERSON] та відповідачем КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». У відповідності до вказаної ухвали відповідач зобов`язаний поновити позивача [PERSON] на роботі на посаді. Крім цього, стягнуто з відповідача на користь позивача [PERSON] заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03 листопада 2018 року по 21 січня 2019 року в сумі 15510,42 грн., фактичні витрати на професійну правову допомогу по даній справі в сумі 13200,00 грн. та стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 1409 грн. 60 коп. Позивачем виконано вимоги вказаної ухвали суду у повному обсязі. Вважає, що внаслідок порушення покладених на генерального директора [PERSON] трудових обов`язків відповідачу КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» було заподіяно шкоду у розмірі 30120 грн. 02 коп. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.07.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 11.07.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача вважає даний позов безпідставним, а позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволенню з огляду на наступне. Зокрема зазначає, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 21.01.2019 року не встановлено, що рішення про звільнення [PERSON] було незаконним і не встановлює вини [PERSON] , який на час звільнення був на посаді генерального директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в такому звільненні. Підставою для відшкодування шкоди є звільнення, здійснене з порушенням закону, при цьому позивач не вказав в чому полягало порушення закону, тільки посилання на вищезгадану ухвалу, яка також таких відомостей не містить. Стверджує, що відшкодуванню може підлягати тільки шкода, пов`язана з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, тому вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правову допомогу у сумі 13200,00 грн., а також сплачений судовий збір у сумі 1409 грн. 60 коп. є безпідставними і задоволенню не підлягають. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, просив у такому відмовити. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради № 22-3 від 02 лютого 2017 року [PERSON] призначено на посаду генерального директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 02.02.2017 року як такого, що переміг у конкурсі (а.с.50). Відповідно до п.8.5 положення Статуту КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» безпосереднє керівництво Центром здійснює генеральний директор, який діє на засадах єдиноначальності і призначається власником за результатами конкурсу, проведеного засновником, в порядку, визначеному законодавством України та рішенням Львівської обласної ради від 16.02.2016 року №73. Пунктом 8.8 вказаного Положення встановлено, що генеральний директор, зокрема видає накази в межах своїх повноважень, обов`язкові для виконання всіма працівниками Центру та приймає, переводить і звільняє працівників (а.с.35-48). Згідно п.4.4 та п.4.5 Посадової інструкції генерального директора від 02.02.2017 року генеральний директор закладу має право застосовувати заходи заохочення та накладення на працівників дисциплінарні стягнення відповідно до законодавства, а також видавати у межах своєї компетенції накази та розпорядження, обов`язкові для всіх підрозділів та працівників закладу (а.с.51-55). Наказом генерального директора КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Похмурського В .В. № 861-к від 02 листопада 2018 року звільнено з роботи [PERSON] з посади завідувача навчально-тренувального відділу, у зв`язку з прогулами без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради № 05-3 від 10 січня 2019 року [PERSON] звільнено з посади генерального директора КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». 27 листопада 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2019 року у справі № 406/9449/18 затверджено мирову угоду, укладену між позивачем [PERSON] та відповідачем КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». З вказаної ухвали вбачається, що відповідач зобов`язаний поновити позивача [PERSON] на роботі на посаді завідувача навчально-тренувального відділу КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Крім цього, зобов`язано відповідача виплатити позивачу [PERSON] заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03 листопада 2018 року по 21 січня 2019 року в сумі 15510,42 грн.; фактичні витрати на професійну правову допомогу по даній справі в сумі 13200,00 грн. та сплатити на користь держави судовий збір у сумі 1409 грн. 60 коп. (а.с.6-8). На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2019 року КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» наказом від 02.11.2018 року №861-к про звільнення [PERSON] з роботи визнано недійсним, поновлено [PERSON] на посаді завідувача навчально-тренувального відділу з 03.11.2018 року, виплачено [PERSON] грошові кошти в сумі 15510,42 грн. в якості заробітку за весь час вимушеного прогулу з 03 листопада 2018 року по 21 січня 2019 року у день сплати заробітної плати за січень 2019 року, фактичних витрат на професійну правову допомогу в сумі 13200,00 грн., а також сплачено на користь держави судовий збір у сумі 1409 грн. 60 коп. Вказані обставини підтверджуються копіями платіжних доручень №4 від 19.02.2019 року, №3 від 14.02.2019 року. Таким чином, КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» вимушений був провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником [PERSON] трудових обов`язків, грошові виплати у сумі 30120,02 грн. Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Частино 1 ст.130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134, статті 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій. Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Пунктом 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року встановлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року зазначено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб за наказом або розпорядженням яких звільнення або переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Таким чином, за приписами статті 237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, покладається обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації лише у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Відшкодування інших витрат, законодавством України не передбачено. Вказана думка висловлена у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 року у справі № 371/1165/16-ц. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди за виплату заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 15510,42 грн. підлягає до задоволення. У свою чергу, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині відшкодування шкоди, пов`язаної з оплатою витрат на професійну правову допомогу у сумі 13200, 00 грн. та судового збору у сумі 1409,60 грн. є необхідно відмовити, оскільки на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника покладається лише обов`язок покрити шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 989,23 грн. (з розрахунку 15510,42 / 30120,02 х 1921 = 989,23). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved