Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що 07.07.2011 року за договором купівлі-продажу ним у [PERSON] було придбано земельну ділянку кадастровий номер 1810700000:01:021:0265 розміром 0,066 га. В кінці 2015 року довідався, що належну йому земельну ділянку придбала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.2015 року у [PERSON] , якому вказана земельна ділянка належала на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду від 18.09.2015 року, яке рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2016 року було скасовано. Договір купівлі-продажу від 04.11.2015 року між [PERSON] та [PERSON] рішенням Коростенського міськрайонного суду від 26.10.2018 року було визнано недійсним, однак під час судового розгляду 25.10.2017 року [PERSON] подарувала спірну земельну ділянку своєму батькові [PERSON] , про що він довідався 11.06.2019 року. Вважаючи себе законним власником земельної ділянки кадастровий номер 1810700000:01:021:0265 розміром 0,066 га, яка розташована за адресою: Житомирська область , м.Коростень, Товариство колективного саду офіцерів запасу і у відставці ім.Жмаченко, на підставі ст.387,388 ЦК України просив витребувати вказану земельну ділянку з володіння відповідача [PERSON] .. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачем відзив на позовну заяву та інших заяв не подано. В судовому засіданні 17.09.2019 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, пояснив, що його довіритель у 2011 році придбав спірну земельну ділянку, використовував її для власних потреб чотири роки, а потім виїхав за кордон. У кінці 2015 року дізнався про те, що його земельна ділянка придбана [PERSON] у спадкоємця його продавця [PERSON] , який в судовому порядку набув на неї право в порядку спадкування, ввівши в оману суд щодо належності земельної ділянки його спадкодавцеві. Судове рішення про набуття [PERSON] права на спірну земельну ділянку судом апеляційної інстанції було скасовано і він звернувся з позовом до третьої особи про визнання договору купівлі-продажу недійсним, однак під час судового розгляду вказаного позову третя особа подарувала спірну земельну ділянку своєму батькові - відповідачеві, тому позивач звернувся з позовом про витребування належної йому земельної ділянки з чужого володіння. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Його представник [PERSON] пояснив, що відповідач з 25.10.2017 року є законним власником спірної земельної ділянки, його право на земельну ділянку не скасовувалось. Третя особа мала право на відчуження земельної ділянки, оскільки її право припинено лише у 2018 році. Земельна ділянка, яка належить позивачеві, має інший кадастровий номер, ніж та, що належить відповідачеві, тому в позові слід відмовити. Інший представник відповідача [PERSON] в судове засідання не прибув, пояснень не надав, що не перешкоджало проведенню судового засідання, призначеного по справі, провадження в якій відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, не зважаючи на подану ним заяву про відкладення засідання для можливості ознайомитись з матеріалами справи, оскільки всі копії таких матеріалів (позовна заява з додатками) є безпосередньо в розпорядженні відповідача. Третя особа [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог, пояснила, що право власності на спірну ділянку набула на законних підставах, придбавши її у спадкоємця власника. Оскільки кошти на її придбання позичав батько, то не маючи змоги їх повернути, подарувала земельну ділянку йому. Не заперечила, що даний факт мав місце під час судового розгляду справи, в якій позивач оспорював її право на земельну ділянку, пояснивши свої дії тим, що, оскільки гроші за ділянку належали батькові, то він і має розбиратись з позивачем щодо його прав. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07.07.2011 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем, посвідченим приватним нотаріусом Добролежею Л.Г. та зареєстрованим в реєстрі за №2399, позивач набув право власності на земельну ділянку розміром 0,066 га кадастровий номер 1810700000:01:021:0265. Його право ніким не було оспорено та не скасовано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Кисіль С.В. та зареєстрованого в реєстрі на №1228, право власності на ту ж земельну ділянку набула третя особа [PERSON] Продавцем виступив [PERSON] , який, як спадкоємець першого власника земельної ділянки [PERSON] , набув своє право на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18.09.2015 року в справі №279/104556/15, яке рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2016 року було скасовано. В подальшому позивач звернувся з позовом до третьої особи [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 04.11.2015 року недійсним (справа №279/760/16-ц). Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.10.2018 року позовні вимоги було задоволено, вищевказаний договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним, запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] скасовано. Вказане рішення набуло законної сили 03.12.2018 року. Однак, під час вказаного судового розгляду, будучи обізнаною про те, що її право на спірну земельну ділянку оспорюється, [PERSON] здійснила її безоплатне відчуження відповідачеві, який є її батьком, що було оформлено договором дарування від 25.10.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С.. Подана стороною відповідача через канцелярію суду 13.09.2019 року копія Державного акту серія ЯМ №092813 як доказ відповідно до положень ч.8,9 ЦПК України прийнята бути не може, оскільки подана без дотримання вимог ст.83 ч.3,4, 178 ЦПК України. В той же час, питання щодо дійсного кадастрового номеру спірної земельної ділянки та її належність позивачеві були предметом судової оцінки в справі №279/760/16-ц), в якій було встановлено обставини щодо права позивача на спірну земельну ділянку та відсутність такого у третьої особи як набутого на підставі судового рішення, яке було скасовано. Такі обставини відповідно до положень ст.82 ч.5 ЦПК України доказуванню не підлягають. Враховуючи, що в судовому порядку було встановлено, що набуття третьою особою права власності на спірну земельну ділянку було неправомірним, оскільки його перехід було здійснено на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, то така особа не мала повноважень щодо його відчуження. Відповідно до правової позиції ВСУ в справі №6-140цс (постанова від 17 грудня 2014р.), за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Отже, позивач, як особа, право власності якої на спірне майно не оспорено та не скасовано, наділений повноваженнями на його витребування у відповідача без визнання угоди, яка є для відповідача правопороджуючою, недійсною. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ст.55) Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикація (від лат. Vindicatio захист) - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, необхідно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Відповідно до статті 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен встановити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень (правова позиція ВСУ в справі № 6-53цс12). Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦКУ має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦКУ), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна (п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 07.02.2014 № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав). Судом встановлено, що, по-перше, майно вибуло з володіння позивача поза його волею, оскільки особа ( [PERSON] ), у якої [PERSON] придбала спірну земельну ділянку, придбала право на цю ділянку на підставі судового рішення, яке було скасовано, про набуття такого права вказаною особою позивачеві не було і не могло бути відомо, по-друге, право третьої особи, яка в подальшому провела його відчуження відповідачеві, враховуючи встановлену першу обставину, виникло неправомірно, що підтверджено судовим рішення, по-третє, відповідач не довів, що не знав і не міг знати про те, що третя особа, яка є його дочкою, не мала права відчужувати спірне майно, отже не може вважатись добросовісним набувачем, по-четверте, відповідач набув право власності на спірне майно безвідплатно. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка, право власності на яку та її вибуття з володіння поза його волею позивачем доведено, може бути витребувана з володіння відповідача, яким не доведено, що майно ним було придбано в особи, яка мала право на його відчуження, набуто відплатно, а він є його добросовісним набувачем. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування понесених судових витрат, розмір яких відповідачем не оспорено, надано докази того, що такі витрати були дійсно понесені, тому такі витрати підлягають стягненню з відповідача. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду від 14.06.2019 року в справі №279/2998/19 за заявою позивача про забезпечення позову до подання позовної заяви було застосовано забезпечення позову у виді накладення арешту на спірну земельну ділянку, який відповідно до положень ст.158 ч.7,ч.8 ЦПК України продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили, а у разі відкриття за заявою позивача виконавчого провадження - до повного виконання судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved