Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третьої особи: відділу реєстрації Лозівської міської ради Харківської області, в якому просять визнати за ним право власності на нежитлове приміщення, а саме приміщення диспетчерської з гаражами загальною площею 409,8 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що він на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2003 року, укладеного між ним та [PERSON], відповідачем по справі, придбав вищезазначене нежитлове приміщення. Після укладення даного договору сторони повністю виконали всі його умови. 30.11.2016 року він звернувся до відділу реєстрації Лозівської міської ради Харківської області для державного підтвердження виникнення права власності, однак йому було відмовлено в зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення даного договору. На час укладення договору купівлі-продажу діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року, який не зобов'язував нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, тому він не згоден з даною відмовою. Позивач в судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив її задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судовому засіданні позов визнав. Представник третьої особи - відділу реєстрації Лозівської міської ради Харківської області Юдіна М.Г. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спірне нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], на праві власності на нежитлові будівлі належало колективному Лозівському автотранспортному підприємству 2064, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі від 25 грудня 2001 року, видане виконкомом Лозівської міської ради Харківської області. З договору купівлі-продажу від 07.07.2003 року, укладеного між АТП-2064 та [PERSON], вбачається, що під час ліквідації АТП-2064, його нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю з гаражами загальною площею 409,8 кв.м. придбав [PERSON] Тобто, [PERSON] на праві власності належить вищезазначена нежитлова будівля з гаражами загальною площею 409,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Лозівське автотранспортне підприємство № 2064 на сьогоднішній день ліквідовано, і як юридична особа не існує, даний факт підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09.08.22017 року, згідно якого, Колективне Лозівське автотранспортне підприємство 2064 в реєстрі не знайдено, а також архівною довідкою, в якій зазначено, що в архівному відділі Лозівської міської ради зберігаються документи тільки з кадрових питань (особового складу) Лозівського автотранспортного підприємства №2064 за 1966-2003 роки. Документи щодо ліквідації Лозівського автотранспортного підприємства №2064 та про проведення торгів у 2003 році в особі ліквідатора Гузь О.П. щодо продажу нерухомого майна, яке належить Лозівському автотранспортному підприємству №2064, на зберігання не передавалися. Документи щодо ліквідації АТП-2064 знищені, оскільки термін зберігання ліквідаційних документів 3 роки з моменту ліквідації підприємства. Із листа начальника міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області вбачається, що на сьогоднішній день відсутні відомості щодо перебування на виконанні в органах ДВС, які обслуговували м. Лозова та Лозівський район ухвали суду, щодо нерухомого майна, яке належить АТП-2064. Відповідно до договору купівлі-продажу б/н від 07.07.2003 року [PERSON], позивач по справі, придбав у [PERSON], відповідача по справі, нежитлові приміщення, а саме приміщення диспетчерської з гаражами, загальною площею 409,8 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], що також підтверджено актом прийому-передачі від 07.07.2003 року (а.с.5,6). Згідно пункту 1 частини 1 статті 4 та частини 1 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі за текстом - Закон), державній реєстрації прав підлягає право власності. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Позивачем надано рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 30 листопада 2016 року, згідно якого державним реєстратором прав на нерухоме майно відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], оскільки договір купівлі - продажу нотаріально не посвідчений. В листі-роз'ясненні приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу, Харківської області зазначено, що договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] не може вважатися правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до положень ЦК України та Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до моменту набрання чинності вказаними актами виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації. Суд застосовує норми права, які діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами. Відповідно до ст.42 ЦК України (в редакції 1963 р.) угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Укладений між сторонами договір не суперечить вимогам ст. 154 ЦК України (в редакції 1963 р.). Стаття 128 ЦК України (в редакції 1963 р.)визначає, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Статті 224, 227 ЦК України (в редакції 1963 р.), встановлюють, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Таким чином, судом встановлено, що відповідно до п.2. Договору купівлі - продажу від 07.07.2003 р. право власності до Покупця переходить у момент підписання даного договору. Нотаріальне посвідчення угод купівлі-продажу станом на момент придбання [PERSON] нежитлової будівлі вимагалося лише для житлових будинків. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] в розумінні положень ст. 42, 47, 128, 154, 224, 227 ЦК України (в редакції 1963 р.) набув права власності на вищезазначені нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст.392 ЦК України (в редакції 2004 року) власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. З огляду на вищевикладене, враховуючинорми матеріального права, визнання відповідачем позову, відсутність порушень прав та інтересів інших осіб, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Outcome: approved