Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про виділ в натурі частки із спільної часткової власності, посилаючись на те, що він є власником 57/100 частини житлового будинку №4, що знаходиться по вулиці Набережна в місті Черкаси, відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 17.03.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №242, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] Співвласником іншої частини є відповідач [PERSON], якій належить 43/100 частин вищевказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності, виданого реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції. Оскільки між сторонами існує фактичний порядок користування домом, просив виділити позивачу у власність в натурі 57/100 частин житлового будинку №4 з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою вулиця Набережна в місті Черкаси, визнавши за ним право власності на відокремлену частину житлового будинку та господарські споруди, що відповідають розміру його частки у спів власності, а саме : в житловому будинку «А-1» коридор 1-1, плошею 8,3 кв.м., кімната 1-6, площею 28,5 кв.м, коридор 1-7, площею 18,4 кв.м, прибудови «а», «а-1»; мансарда «МС»; сарай, літня кухня «Б», сарай «б-2», погріб «В», навіс «К», «Л»; ворота з хвірткою №4, огорожа №6,71011; замощення «I». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилась скерувала до суду заяву, в якій зазначила, що позов визнає, просить розглядати справу без її участі. Відповідно до Ухвали судді Соснівського районного суду м.Черкаси Троян Т.Є. від 08.08.201 року розгляд справи здійснюється в загальному позовному провадженні. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи законних інтересів. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 57/100 частини житлового будинку №4, що знаходиться по вулиці Набережна в місті Черкаси, відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 17.03.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №242, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] Інша частина житлового будинку належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції від 23.07.2013 року. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Стаття 356 ЦК України передбачає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Виходячі з положень ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є обєктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників. Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користу- ванні співвласників будь-яких приміщень будинку. Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати розяснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок». Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та розяснень, що містяться в п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі те, якщо при цьому можливо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинк у в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими при- міщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Таким чином, в судовому засіданні підлягають встановленню обставини, чи можлива технічна можливість виділу в натурі частки позивача та чи відповідають приміщення, які він просить зазначити при виділі його частці, чи не здійснювались прибудови/добудови за час придбання сторонами, чи не збільшилась/зменшувалась частка у звязку із даними обставинами, чи не підлягає стягненню відповідна грошова компенсація на користь однією із сторін . На думку суду, для встановлення даних обставин потрібні спеціальні знання та проведення судової будівельно-технічноїекспертизи. Представник позивача в судовому засіданні правом заявити таку експертизу для встановлення зазначених обставин не скористався. При цьому посилався на розрахунок часток, який виготовлений КП «ЧООБТІ» на замовлення відповідачки у лютому 2018 року та технічний паспорт на домоволодіння, з якого вбачаються частки та кімнати відповідно до порядку, який фактично склався між сторонами. Оцінюючи вказані докази, зокрема висновок КП «ЧООБТІ» від 14.02.2018 року суд зазначає наступне. Пунктом 4 ст. 129 Конституції України встановлено, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~вимог ст.79ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем, на думку суду, в порушення наведених вимог Закону, обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, перед судом не доведено. Висновок ЧООБТІ, на який посилається позивач та технічний паспорт не підтверджуюють заявлені позовні вимоги: а саме, що виділ в натурі частки позивача є технічно можливим та виділення частки можливо без відступу від ідеальних часток. Крім того, неможливо встановити чи велось сторонами додаткове будівництво споруд за вказаною адресою в період з лютого 2018 року. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо визнання позовних вимог відповідачем шляхом направлення на адреси суду простої письмової заяви суд вказує на таке. Згідно частини 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З зазначеної норми права слідує, що для звернення до суду за захистом, право повинно бути порушене, невизнане або оспорюване. Аналогічна позиція розяснена в п.37 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Звертаючись до суду позивач в позовній заяві вказує на те, що відповідач не визнає права позивача, що свідчить про спір про право. Натомість заява відповідача про визнання позову свідчить про протилежне. Дані обставини свідчать про те, що сторони мають можливість, шляхом укладення цивільно-правових угод, вирішити вказане питання. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed