Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням та поділ особових рахунків. Зазначає, що він є співвласником квартири [ADDRESS]. Іншим співвласником є його колишня дружина [PERSON] Вказана квартира в рівних частках належить їм та складається з чотирьох кімнат житловою площею 44,74 кв.м. Загальна площа кварири 59,78 кв.м. Після розлучення вони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, [PERSON] чинить перешкоди у користуванні квартирою, оскільки забороняє йому користуватися кімнатами, розкладати в них його речі, виникають постійні суперечки щодо оплати комунальних послуг, тому він змушений звернутись до суду з позовом. Просить встановити порядок користування квартирою виділивши йому в користування житлову кімнату площею 7,78 кв.м. та кімнату (гардеробну) площею 3,64 кв.м., та виділивши [PERSON] у користування житлову кімнату площею 10,15 кв.м. з балконом площе 0,73 кв.м., та житлову кімнату площею 23,08 кв.м., залишивши в загальному користуванні кухню площею 4,82 кв.м., вбиральню сполученою із ванною кімнатою площею 5,23 кв.м., коридор площею 3,64 кв.м.; розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються до встановленого порядку користування квартирою. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Наголошує на тому, що позивачу жодним чином не чиняться перешкоди в користуванні квартирою. Вважає позов безпідставним. Наголошує, що [PERSON]не мешкає у спірному приміщенні Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс» у судове засідання не з'явився. Вислухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 22.03.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. (а.с.9) та рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 15.03.2016 року (а.с. 13-14). Сторонам належить по ? ідеальної частки вказаної квартири. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.380 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України квартира використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім'ї. Відповідно до п. 14 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 постанови № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно технічного паспорту виготовленого КП «Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» квартира [ADDRESS] складається із чотирьох кімнат житловою площею 44,74 кв.м., у тому числі 1 кімната площею 3,64 кв.м., 2 кімната площею 23,08 кв.м, 3 кімната площею 10,15 кв.м., 4 кімната площею 7,87 кв.м., кухні площею 4,32 кв.м., вбиральні (сполученої) площею 5,23 кв.м., коридору площею 3,53 кв.м., балкону 0.73 кв.м. Загальна площа квартири 59,78 кв.м. (а.с.10-11). З урахуванням розміру часток у праві власності на спірну квартиру сторонам належить право користування житловою площею по 22,37 кв.м. кожному. На підтвердження вимог позивачем надано письмовий доказ - висновок експерта Маківського М.В. № 7-18 та запропоновано відповідно до додатку №1 встановити порядок користування приміщеннями квартири [ADDRESS] між співвласниками з виділенням в користування [PERSON] житлової кімнати 5 площею 7,87 кв.м. та кладової 2 площею 3,64 кв.м. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні За ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вказаний позивачем варіант встановлення порядку користування спірною квартирою не буде враховувати баланс інтересів кожного із співвласників, оскільки площа кімнат, які просить виділити собі в користування позивач становить 11,42 кв.м., що значно менше у відношенні до його ідеальної частки, що складає 22,37 кв.м. та таке зменшення буде суттєво впливати на права та інтереси сторін, зокрема позивача. Отже, заперечення представника відповідача проти запропонованого позивачем варіанту користування спірною квартирою ґрунтуються на Законі. Крім того, суду позивачем не надано та у судовому засіданні не зазначено належні та достатні докази на підтвердження того факту, що позивачу чиняться перешкоди в користуванні квартирою, сплати комунальних послуг відповідно до належної йому частки. Судом встановлено та не заперечується представником позивача, що [PERSON] з власної ініціативи не проживає у [ADDRESS] з травня 2018 року. Відомості про те, що позивач звертався до [PERSON] з пропозицією домовитись про порядок користування квартирою відсутні. Суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки з матеріалів встановлено, що відповідачем фактично не оспорюється визнання права позивача на проживання та користування квартирою, при цьому згідно принципу диспозитивності суд не вправі виходити за межі позовних вимог, а в межах заявлених позовних вимог - матеріали справи доказів не містять та стороною не оспорюють ся. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права, й у тому числі не уточнені позовні вимоги, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушеного такого права. Так кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку. Отже, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд вирішуючи спір, зобов'язаний надати суб'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного порушеного суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно, судом за наявності наданих доказів по справі, не встановлено порушення прав позивача щодо перешкод вільного проживання та користування квартирою. З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку про те, що позовна вимога [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням є необґрунтованою, а отже не підлягає задоволенню. Щодо вимоги про поділ особових рахунків суд зазначає наступне. Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою, то не підлягає і задоволенню вимога про поділ особових рахунків, оскільки вказана вимога є похідною та щодо неї не зазначено відповідача. Судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed