Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що 07.07.2013 року він позичив [PERSON] 200 000 грн., які він зобов»ячався повернути не пізніше 01.02.2014 року. Згідно умов позики, у випадку неможливості повернути кошти [PERSON] зобов»язався передати йому у власність земельну ділянку площею 0,25 га в Бородянському районі с. Бондарня Київської області, проте з»ясувалося, що вказана земельна ділянка [PERSON] не належить і не належала ні на праві власності, ні на праві користування. Таким чином, оскільки [PERSON] не виконав встановлений строк своє зобов»язання перед позивачем, просить суд стягнути суму боргу. Також позивач вважає, що своїми неправомірними діями відповідач завдав йому моральної шкоди, яку він оцінює в 10 000 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 200 000 грн. боргу за договором позики, 10 000 грн. моральної шкоди, та судові витрати. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він дійсно брав у позивача 200 000 грн. в борг, який не зміг повернути, але він передав позивачеві зазначену в договорі земельну ділянку за довіреністю, а тому вважає, що борг ним погашений. Суд, вислухавши подення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 07.06.2013 року [PERSON] отримав в борг у [PERSON] гроші в сумі 200 000 грн., що підтверджується копією розписки (а.с.4) та не оспорюється сторонами. Строк повернення боргу встановлений не пізніше 01.02.2014 року. За умовами договору позики в разі неможливості возврату [PERSON] зобов»язується переписати земельну ділянку , площею 0, 25 га в [ADDRESS]. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України) Виходячи з положень ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положень частини першої статі 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України) При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. (ч.2 ст.58, ст.59 Цивільного процесуального кодексу України). Заперечуючи проти позову відповідач в судовому засіданні пояснив, що він передав за домовленістю з [PERSON], його родичу [PERSON] довіреність на оформлення права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , даний факт підтвердив письмовою розпискою (а.с.26) та копією довіреності (а.с.45). Згідно з рішенням двадцять сьомої сесії п»ятого скликання Загальцевської сільської ради вказана земельна ділянка надана [PERSON] під будівництво житлового будинку (а.с.37). З відповіді на адвокатський запит вбачається, що рішенням 3 сесії Згальцівської сільської ради 7 скликання від 24.12.2015 року [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд площею 0, 2500 га за адресою : [ADDRESS] (а.с.35). Даючи оцінку даним доказам суд приходить до наступного висновку, дана земельна ділянка ніколи не належала ані на праві власності, ані на праві користування [PERSON], вказана земельна ділянка знаходиться в користування [PERSON] Довіреність, яку [PERSON] надала [PERSON] не можна вважати належним виконанням зобов»язань за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов'язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає доведеним факт неналежне виконання відповідачем умов договору позики в частині своєчасного його виконання, тому позивачем правомірно пред'явлено вимоги до відповідача про стягнення основної суми борг за договором позики в розмірі 200 000, 00 гривень, що є предметом позову. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, та суд враховує таке. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту немайнових прав, які є абсолютними, невідчужуваними і не можуть бути предметом зобов'язання. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Отже порушенням договірних зобов'язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються. Враховуючи, що між сторонами у справі виникли договірні зобов'язання, а договором позики не передбачено відшкодування моральної шкоди, тому дана правова норма не поширюється на випадки, коли моральна шкода завдається порушенням зобов'язання. Таким чином, в частині заявлених позивачем вимог щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн., позов задоволенню не підлягає, оскільки дані вимоги суперечать нормам чинного цивільного законодавства, які регулюють питання неналежного виконання договірних зобов'язань та безпосередньо договору позики, факт заподіяння моральної шкоди з інших підстав позивачем не доведено. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню в частині стягнення суми боргу безпосередньо за договором позики. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, виходячи із суми вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2000 грн. та 1800 грн. витрат на правову допомогу. Враховуючи наведене та

Outcome: partial