Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому зазначив, що 12 грудня 2017 року сторонами було укладено Договір безпроцентної позики, згідно з яким, позивач (позикодавець) передав відповідачу (позичальнику) у власність грошові кошти в сумі 56 576,00 грн. Згідно з умовами договору пункту 1.3 факт одержання грошей підтверджується підписом позичальника та підписами двох свідків (свідок 1 - [PERSON] , свідок 2 - [PERSON] ) в момент передачі йому суми позики на споживчі потреби. Згідно підпункт 1 пункту 1 договору - остаточний розрахунок щодо повернення позики мав бути здійснений не пізніше 12.12.2018 року, розрахунок мав здійснюватись, щомісячно не пізніше 12 числа кожного місяця у сумі не менш ніж 2176 ,00 грн. Станом на день подання позову відповідач позику не повернула, заборгованість за тілом позики складає 47872,00 грн. Пунктом 4 Договору передбачає, що відповідач має сплатити позивачу неустойку (пеню) в розмірі 10 (десяти) відсотків від простроченої суми за кожен день прострочення. При цьому , у разі порушення Позичальником терміну сплати щомісячних платежів , пеня нараховується з частини позики , що залишилась несплаченою . Відповідач вперше прострочила внесення обов`язкового платежу у період з 12.04.2018 по 12.05.2018 року. За розрахунком позивача розмір пені за весь час прострочення складає 1 048 396,80 грн. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язання з повернення заборгованості за договором, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 12.12.2017 року в розмірі 200000 грн. 00 коп., яка складається з 47 872 грн. 00 коп. основного боргу та пені за період з 13.05.2018 року по 19.12.2018 року з урахуванням списання у розмірі 152 128 гривень 00 копійок. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача проти позовних вимог частково заперечувала, зазначивши, що пеня занадто перевищує суму основного боргу, у зв`язку з чим просила розмір нарахованої пені зменшити до суми неповернутої позики. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що 12 грудня 2017 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позивальник) укладено договір позики. Згідно умовам якого позикодавець передав у власність позичальнику , а позичальник отримав грошові кошти готівкою у сумі 56576,00 грн. зі строком повернення 12.12.2018 року. Згідно п.2 Договору - розрахунки за договором повинні здійснюватися щомісячно не пізніше 12 числа кожного місяця у національній валюті України - гривня, у сумі не менше ніж 2176,00 грн., а остаточний розрахунок буде здійснено не пізніше ніж 12.12.2018 року. У позовній заяві позивач зазначає, що станом на день звернення до суду заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 47872,00 грн. Вперше відповідач прострочила внесення обов`язкового платежу у період з 12.04.2018 по 12.05.2018 року. Проти зазначених обставин представник відповідача у судовому засіданні не заперечувала, отже зазначені обставини визнані відповідачем і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Відповідно до пункту 4 Договору позики, Відповідач має сплатити Позивачу неустойку (пеню) в розмірі 10 (десяти) відсотків від простроченої суми за кожен день прострочення. При цьому , у разі порушення Позичальником терміну сплати щомісячних платежів , пеня нараховується з частини позики , що залишилась несплаченою . Відповідач вперше прострочила внесення обов`язкового платежу у період з 12.04.2018 по 12.05.2018 і починаючи з 13.05.2018 року позивач отримав право вимагати сплати пені у розмірі 10% від частини позики, що залишилась несплаченою за кожен день прострочення. Позивачем наведено розрахунок пені за договором, згідно з яким за період прострочення щомісячних платежів та повернення позики з 13.05.2018 року по 19.12.2018 року, розмір пені складає 1048396,80 грн. Даний розрахунок відповідачем не оспорювався. Разом з тим, у судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про зменшення розміру нарахованої пені до суми неповернутої позики Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки. За змістом частини третьої статті 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Вказане узгоджується з правовими позиціями ВСУ, викладеними у постановах від 3 вересня 2014 року по справі №6-100цс/14 та від 14.09.2016 року по справі №6-473цс/16. Суд вважає нараховану суму пені у розмірі 1048396,80 грн. завищеною, такою, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем. Таким чином, суд враховує, що розмір заборгованості по сплаті пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики, яку вимагає стягнути позивач більш ніж у двадцять разів перевищує суму основного боргу, а тому суд реалізовуючи своє право, передбачене ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшує розмір неустойки (пені) згідно розміру основного боргу за договором позики до розмірі 47872,00 грн. Виходячи із вищевикладеного, та враховуючи, що відповідач належним чином не виконав умови договору позики, допустив прострочення платежів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 12.12.2017 року у розмірі 47 872,00 грн., пеню у розмірі 47 872,00 грн., всього стягнути 95 744,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивач має право на компенсацію відповідачем судового збору, сплаченого, за подання позовної заяви, пропорційно задоволеним вимогам від заявлених у розмірі 957,44 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial