Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. У своєму позові обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до умов договору б/н від 29.01.2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду тим, що підписав заяву разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит . У порушення умов договору [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 12982,06 грн. , яка складається із: - 5294,98 грн. - заборгованість за кредитом; - 5074,74 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 1756,05 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; - 250 грн. - штраф ( фіксована частина); - 606,29 грн. ( процентна складова). У своєму позові позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 12982,06 грн. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала і просить його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову і суду пояснила, що позов необґрунтований і просила закрити провадження по справі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Як було встановлено в судовому засіданні та як видно із матеріалів справи, що 29.01.2010 року між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір без номеру, на підставі якого відповідачу було надано кредит у розмірі 5300 грн. зі сплатою відсотків за коригування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 21.05.2010 року рекомендованим листом відповідач [PERSON] повернув платіжну картку позивачу - ПАТ КБ «Приватбанк». У судовому засіданні представник позивача підтвердила, що банком було отримано платіжну картку від [PERSON], але у своїй заяві він не просив розірвати договір. Тобто, у травні 2010 року позивачу стало відомо, що [PERSON] порушив права банку. Як вбачається із розрахунку заборгованості, який позивач додав до позову, проценти та комісію позивач продовжував нараховувати до квітня 2014 року. Позивач звернувся до суду з позовною заявою тільки через 4 (чотири) року, а згідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Виходячи з норм ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. При цьому, згідно до ст. 263 перебіг позовної давності зупиняється: якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія(непереборна сила),у разі відстрочення виконання зобов'язання(мораторій) на підставах, встановлених законом, у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини, якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. Крім того статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Крім того, відповідно до п.1 ч,2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, строк позовної давності про стягнення пені сплинув ще 19.06.2011 р. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з травня 2010 року не користувався платіжною карткою і не здійснив жодного платежу. Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг обумовлено, що договір діє впордовж 12 місяців з часу підписання. Якщо протягом цього строку ні одна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення строку дії договору, то він автоматично пролонгується на такий же строк. Відповідачем [PERSON] було проінформовано позивача, що він розриває договір шляхом повернення платіжної картки, яку отримав банк, у зв'язку, на його думку, з шахрайськими діями працівників банку. Але, позивач, отримавши картку, не надав [PERSON] нову картку з новим терміном дії і не повідомив останнього про те,що у нього існує заборгованість, яку він повинен погасити. Також, представником позивача у судовому засіданні не надано жодного доказу користування відповідачем до теперішнього часу коштами без наявності картки. Таким чином, суд приходе до висновку, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» не знайшов своє обґрунтування і докази і тому задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed