Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування: 49/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] від 27 грудня 2012 року; 1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,0467 га, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3210600000:00:016:0191 від 18 лютого 2013 року;1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,0223 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3210600000:00:016:0192 від 18 лютого 2013 року;1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0184 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3210600000:00:016:0193 від 18 лютого 2013 року;1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,0593 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3210600000:00:016:0194 від 18 лютого 2013 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] та посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON]. Свій позов обґрунтовує тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем [PERSON], між сторонами були укладені вищеперераховані договори. Після укладення яких, всупереч його очікуванням, увага зі сторони відповідача [PERSON] за ним була припинена у зв'язку з чим він був змушений звернутись за допомогою до свого сина з яким забажав укласти договір довічного утримання. В ході підготовки документів для укладення даного договору, ним було з'ясовано, що між ним та [PERSON] були укладені договори дарування нерухомого майна, замість договору довічного утримання. Тобто на момент укладення спірних договорів, як стверджує позивач в тексті позовної заяви, він помилявся щодо правових наслідків укладення договору, що є обставиною що має істотне значення та є підставою для визнання укладених між сторонами договорів дарування недійсними. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представники позивача пояснили суду, що зі слів позивача їм відомо, що на момент укладення правочину позивач помилявся та не розумів, що він укладає з відповідачем договори дарування нерухомого мана, а не договір довічного утримання. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі та просили відмовити в його задоволенні. Відповідач, пояснила, що позивач завжди обіцяв подарувати, їй, належні йому, частину будинку та частини земельних ділянок, що і було зроблено останнім, жодних домовленостей про довічне утримання [PERSON] між ними не було. Крім того, зазначила, що після того, як до позивача переїхав на проживання його син від першого шлюбу з дружиною, подружні стосунки між сторонами зіпсувались, у зв'язку з чим шлюб між нею та [PERSON] 19 грудня 2013 року був розірваний відповідно до рішення суду. Представник відповідача пояснив, що при укладенні оспорюваних договорів дарування, нотаріусом були роз'яснені позивачу вимоги чинного законодавства України щодо особливостей укладення договорів дарування та недійсності правочинів, а позивач в свою чергу засвідчив ту обставину, що він діє добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного, такі морального, розуміючи значення своїх дій та правових наслідків укладення правочину. Крім того, зауважив, що будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач помилявся щодо наслідків укладення договорів дарування стороною позивача суду надані не були. За таких обставин просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Допитані в судовому засіданні в якості свідків з боку позивача [PERSON] та [PERSON] пояснили, що їм достовірно не відомо який договір позивач мав намір укласти з відповідачем, та про їхні домовленості, але вказали, що позивач розраховував на постійний догляд за ним зі сторони позивача. Допитані в судовому засіданні в якості свідків з боку відповідача: [PERSON] та [PERSON] пояснили, що зі слів позивача їм було відомо, що останній мав намір подарувати відповідачу частину будинку та частини земельних ділянок. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, як зі сторони позивача , так і зі сторони відповідача, розглянувши подані сторонами письмові докази, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 11 січня 2008 року між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11 січня 2008 року. Між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори дарування: 49/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] від 27 грудня 2012 року; 1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,0467 га, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3210600000:00:016:0191 від 18 лютого 2013 року;1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,0223 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3210600000:00:016:0192 від 18 лютого 2013 року;1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0184 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3210600000:00:016:0193 від 18 лютого 2013 року;1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,0593 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3210600000:00:016:0194 від 18 лютого 2013 року, що посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За твердженням представників позивача, при укладенні договорів дарування позивач, вважав, що він укладає договір довічного утримання за яким відповідач буде зобов'язана надавати йому постійну допомогу, матеріально забезпечувати його до смерті та лише після смерті позивача, до відповідача перейде право власності на спірне майно. Проте, в ході судового розгляду вказані обставини, на які посилаються представники позивача, не знайшли свого підтвердження. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] не помилявся стосовно природи правочинів, прав та обов'язків сторін за договорами дарування. Оскільки, останній сам визнав той факт, що він усвідомлюв те, що дарує відповідачу належне йому нерухоме майно, при цьому сподіваючись на те, що такі дарунки укріплять та поліпшать їхні з відповідачем сімейні стосунки, а позивач як дружина буде за ним доглядати. Суд дає критичну оцінку свідченням свідків позивача: [PERSON] та [PERSON], та не приймає їх до уваги, так як їхні посилання про те, що позивач вважав, що після укладення договорів з відповідачем за ним буде здійснюватись постійний догляд, не підтверджують помилки позивача щодо природи укладених між ним та [PERSON] правочинів. Враховуючи вищенаведене, з врахуванням всіх обставин справи та доказів, які були здобуті судом в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити, оскільки позивач [PERSON] укладаючи з [PERSON] оспорювані договори дарування нерухомого майна діяв свідомо та розумів, які саме правочини вчиняє. Окрім того, ні позивач, ні його представники не надали суду жодних належних та допустимих доказів, що на момент вчинення правочину позивач помилявся стосовно того, що він укладає договори дарування частини будинку та частин земельних ділянок, а не договір довічного утримання.

Outcome: dismissed