Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді юрисконсульта Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами в період з 24.03.2015 р. до 13.07.2018 р., а також з 04.06.2019 р. до 06.10.2020 р. Був звільнений з роботи на підставі наказу № 116-к на підставі п.3 ст.36 КЗпП. Позивач посилається на те, що його звільнення відбулось через неприязні стосунки директора Будинку відпочинку, який, на думку позивача сприяв у виході на роботу юрисконсульта [PERSON] , яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а також внесення змін до штатного розпису, в якому була виключена посада юрисконсульта. Крім того, позивач зазначає про те, що він був звільнений в період тимчасової непрацездатності. Своє звільнення позивач вважає незаконним, в зв`язку з чим просить визнати дії директора Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами [PERSON] щодо примушування до звільнення з роботи у Будинку відпочинку «Конча-Заспа» за згодою сторін та примушування [PERSON] до виходу із відпустки по догляду за дитиною незаконними, скасувати наказ директора Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами від 06.10.2020 р. № 116-к про звільнення позивача з займаної посади, поновити його на роботі юрисконсульта 1-ої категорії, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. 27.10.2020 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на дотримання Будинком відпочинку «Конча-Заспа» вимог трудового законодавства при звільненні позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України в зв`язку з фактичним виходом на роботу [PERSON] , посаду якої він обіймав на час її перебування у відпустці по догляду за дитиною. 25.02.2021 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду позивач та його представник підтримали позовні вимоги та обґрунтування позову в повному обсязі, просили суд позов задовольнити, посилаючись на незаконність звільнення позивача в зв`язку з упередженим ставленням директора Будинку відпочинку, який, на думку позивача, вчиняв дії, спрямовані на створення умов для звільнення. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, оскільки позивач був звільнений з посади в зв`язку з закінченням строку трудового договору і виходом на роботу [PERSON] . Представник відповідача заперечувала наявність будь-яких порушень при звільненні позивача, однак визнала, що відповідача було відомо про перебування позивача на лікарняному, однак будь-яких змін у дату звільнення не вносилось. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 04.06.2019 р. працював на посаді юрисконсульта 1 категорії. Він був зарахований на підставі наказу директора Будинку відпочинку «Конча-Заспа» № 46-к на період декретної відпустки [PERSON] по догляду за дитиною до дня фактичного виходу її з відпустки. 06.10.2020 р. позивач був звільнений з посади відповідно до наказу № Н 116-к в зв`язку з закінченням терміну строкового трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП. Як встановлено судом позивач був призначений на дану посаду на час перебування у відпустці по догляду за дитиною [PERSON] . Зазначені обставини не оспорювались сторонами. 06.10.2020 р. [PERSON] звернулась з заявою про те, що вона з 07.10.2020 р. приступає до роботи. 06.10.2020 р. директором Будинку відпочинку «Конча-Заспа» [PERSON] видано наказ № 115-к, відповідно до якого [PERSON] вважається такою, що з 07.10.2020 р. приступила до роботи, перервавши відпустку по догляду за дитиною. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору. Згідно ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно змісту ст.36 КЗпП України припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору - контракту він виявив, коли звертався із заявою про прийняття на роботу за строковим трудовим договором - контрактом. У цей же час він виразив і волю на припинення такого контракту після закінчення строку, на який він був укладений. Оскільки [PERSON] був прийнятий на роботу на період відпустки [PERSON] по догляду за дитиною і до дня фактичного її виходу на роботу, про що зазначено в наказі про призначення позивача на посаду, для визначення законності звільнення має значення встановлення умов, за яких він був звільнений. В ході судового розгляду встановлено, що 06.10.2020 р. [PERSON] звернулась з заявою про свій вихід на роботу та переривання відпустки по догляду за дитиною з 07.10.2020 р., а отже дія трудового договору, укладеного з позивачем припинилась 06.10.2020 р., тобто в зв`язку з настанням події, до якої діяв договір. Підстави переривання відпустки [PERSON] в даному випадку не мають значення для встановлення законності звільнення позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Надані позивачем докази, а саме копія трудової книжки, роздруківки запису на диктофон, покази свідка [PERSON] не спростовують законність його звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Однак, як встановлено судом, позивач з 05.10.2020 р. по 09.10.2020 р. хворів, про що видано листок непрацездатності. 4 вересня 2019 року КС України ухвалив рішення № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні КС України, зокрема, вказав, що положення частини третьоїстатті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення). Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (ч.3 ст. 40 КЗпП України). Враховуючи рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2019 ці гарантії розповсюджуються і у разі звільнення працівника нп підставі п.2 ст.36 КЗпП України. У разі відсутності підстав для скасування наказу про звільнення та порушення гарантій, визначених у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, такі порушення усуваються шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки. Така ж правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справа № 205/4196/18. Тобто, в даному випадку, оскільки судом не встановлено фактів незаконного звільнення позивача, з врахуванням того, що в день звільнення він хворів, підлягає зміні дата припинення з ним трудового договору на перший день, коли він повинен був стати до роботи. з 06.10.2020 р. на 10.10.2020 р. Оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог, що пов`язані з незаконністю звільнення, а в ході судового розгляду не встановлено підстав для поновлення [PERSON] на роботі та незаконності його звільнення, зазначені вимоги не підлягають задоволенню. З врахуванням викладено позов [PERSON] не підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial