Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: відділ державної виконавчої служби Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області, [PERSON] про відшкодування збитків. Позов мотивовано тим, що за попередньою домовленістю позивача з відповідачем [PERSON], 22.06.2013 року, за генеральною довіреністю серії ВТЕ №150778, придбав у нього легковий автомобіль ВАЗ 21213, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2002 року випуску, кузов № [NUMBER], сплативши вказаному власнику 5000 гривень, про що відповідач надав позивачу розписку. Через брак коштів, вказаний транспортний засіб позивач не перереєстрував і продовжував його використовувати на підставі довіреності. В грудні 2015 року, у м. Сваляві позивача зупинили працівники поліції, які на підставі постанови ВДВС Воловецького РУЮ вилучили та затримали вказаний автомобіль по причині невиплаченого відповідачем [PERSON] боргу у розмірі 23120,00 гривень, стягувачу за виконавчим листом № 2-207/11 [PERSON] Після звернення до відповідача, той повідомив, що стягувач [PERSON] готовий звернутися до відділу ДВС та подати заяву про звільнення з під арешту автомобіля, але після того, як відповідач йому поверне борг у розмірі 23120, 00 гривень. Відповідач запевнив позивача, що у випадку погашення його боргу перед стягувачем [PERSON], автомобіль буде звільнений з-під арешту. 04 березня 2016 року позивач сплатив борг [PERSON] перед стягувачем в сумі 23120,00 гривень, про що [PERSON] написав йому власноручно розписку, а стягувач надав копію заяви про отримання вказаної суми. Постановою Воловецького відділу ДВС від 09 березня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання за виконавчим листом №2-207/11 від 13.03.2012 року про стягнення з [PERSON] в інтересах [PERSON] 23120,00 гривень, було закрито, проте автомобіль з-під арешту знятий не був, оскільки у державній виконавчій службі Воловецького РУЮ є зведене виконавче провадження за боргами [PERSON], про які відповідач знав. В даний час відповідач відмовляється повернути в добровільному порядку суму коштів, які отримав за автомобіль та в рахунок погашення боргу по виконавчому провадженню. Посилаючись на статті 13, 22, 1166 ЦК України позивач просив позов задовольнити, стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 5000,00 гривень за придбання автомобіля, 23120,00 гривень за погашення боргу відповідача, 3500,00 гривень за надання юридичної допомоги, що в сумі становить 31620,00 гривень та понесені ним судові витрати в розмірі 551,20 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю посилаючись на обставини викладені в позовні заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно без поважних причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України - якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи - державної виконавчої служби Воловецького РУЮ Биркович О.В. в судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечувала. Вважає, що арешт майна відповідача, в тому числі автомобіля ВАЗ 21213, державний реєстраційний номер [NUMBER], ВАЗ 21213, що належить відповідачу не міг бути припинений після сплати боргу стягувачу за виконавчим листом [PERSON], оскільки це не єдиний борг відповідача. Вона пояснила що на виконанні відділу ДВС знаходиться зведене виконавче провадження про стягнення з відповідач [PERSON] грошових коштів на суму понад 200 тисяч гривень, про що відповідач знає. Позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 22.06.2013р. відповідач [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності уповноважив позивача [PERSON] на вчинення від його імені правочинів, в тому числі продати, обміняти, передати в оренду, в позичку легковий автомобіль марки ВАЗ 21213, 2002 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.15). Відповідно до розписки написаної відповідачем [PERSON] (а.с.16) позивач [PERSON], 04.03.2016 року сплатив заборгованість [PERSON] перед стягувачем [PERSON] в розмірі 23120 гривень. За обставинами справи погашення боргу відповідача [PERSON] було вчинено з метою зняття арешту з автомобіля, який знаходився у володінні позивача. Проте, відповідач знаючи заздалегідь, що погашення його боргу перед одним стягувачем не призведе до виключення автомобіля з акта опису та звільнення з-під арешту, допустив сплату свого боргу позивачем, який до цього боргу не мав відношення. При цьому позивач в результаті залишився і без грошей і без автомобіля, тобто зазнав матеріальних збитків на суму сплаченого боргу 23 120 гривень. З облікової картки на зведене виконавче провадження № ЄДРВП 49788354, яку надала представник відділу державної виконавчої служби Воловецького РУЮ вбачається, що сума боргу по цьому виконавчому провадженню становить 258 783 гривні 90 копійок. У відповідності до вимог ст.1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідно до ч.1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. На підставі досліджених судом доказів суд дійшов висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] позивачу завдано збитків на суму 23 120 гривень, які підлягають стягненню з відповідача. Кошти в сумі 5 000 гривень, які сплатив позивач відповідачу при видачі довіреності не є збитками, оскільки позивач мав достатньо часу та реальну можливість розпорядитися автомобілем на свій розсуд. Відповідно до ч.1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які відповідно до ч.1 статті 79 ЦПК України складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Належно підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 3 500 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ч.1 статті 88 ЦПК України.

Outcome: partial