Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним, мотивуючи позовні вимоги тим, що 15.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого, [PERSON] передав, а [PERSON] «...отримав у власність 332500, 00 грн., що еквівалентно сумі 14455,00 доларів США строком до 01.01.2016 року без нарахування процентів, за користування позикою...». Позивач вважає, що договір позики від 15.10.15 року, укладений між позивачем та відповідачем не містить всіх істотних умов договору, зокрема,не містить дати та умов отримання коштів, оскільки п.2 вказаного договору містить лише застереження, що зазначена вище сума грошей отримана позичальником від позикодавця повністю до отримання цього договору. Також, умовами даного договору не визначено які саме кошти в якій саме грошовій одиниці насправді були передані. Тобто, в оспорюваному договорі позики відсутні такі істотні умови договору, як сума та грошова одиниця, в якій фактично була отримана позика. Крім того, позивач вважає, що положеннями договору позики не визначено порядок повернення позики, оскільки в договорі мало бути передбачено безготівкову форму проведення розрахунків із зазначенням банківських реквізитів як це визначено Постановою Правління НБУ від 06.06.13 року №210де встановлена гранична сума розрахунків готівкою між фізичними особами. На підставі вищенаведеного позивач вважає, що підписаний сторонами договір позики від 15.10.2015 року є недійсним, а тому звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили його задовольнити. Представники позивача вважали, що сторони не вказали в якій саме валюті повинно було бути повернуто позику в гривнях чи доларах, у який спосіб та посилались на необхідність здійснення розрахунку у безготівковій формі . Відповідач та його представник, в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити в задоволенні позову. Додатково зазначили, що сторонами під час укладення договору позики виконано всі, передбачені законом, умови договору, тому підстав для визнання договору позики недійсним не має. Відповідач вказав, що ініціатором укладення і підписання договору в тому числі визначення розміру пені був саме позивач. Саме він запросив йог до нотаріуса та позгоджувався на любі наслідки невиконання умов договору. Сторони визначили в договорі грошову одиницю розрахунку - гривню. Кошти бути надані позивачу до підписання договору позики. Суд дослідив докази: -копія договору позики від 15.10.2015 року (на а.с. 5), відповідно до якого [PERSON], передав у власність [PERSON], 332 500, 00 грн., що еквівалентно сумі 14 455 доларів Сполучених Штатів Америки, строком до першого січня дві тисячі шістнадцятого року без нарахування процентів, за користування позикою. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського ноттаріальног округу Лукашенко В.Б. Вказані докази суд вважає належними допустимими та приймає їх. Із дослідженого судом договору позики встановлено наступні факти на належні їм правовідносини: 15.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого позикодавець [PERSON] передав у власність Позичальникові [PERSON] 332 500,00 гривень, що еквівалентно сумі 14455,00 доларів Сполучених Штатів Америки, строком до першого січня дві тисячі шістнадцятого року без нарахування процентів, за користування позикою. У п.2 вказаного договору зазначено, що зазначена вище сума грошей отримана Позичальником від Позикодавця повністю до оформлення цього договору. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідки недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 7 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.п. 10, 11 договору позики, сторони, розуміючи значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, і не є правочином зловмисним, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234-235 Цивільного кодексу України. Сторони підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, договір відповідає реальній домовленості сторін, а також, що цей правочин ніяким чином не порушує публічний порядок, його вчинення не є впливом помилки, обману, насильства або важких обставин (ст.ст. 228, 229, 230, 231, 233 Цивільною Кодексу України), а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз'яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. Під час розгляду судом справи судом встановлено, що у відповідності до ст. 203 ЦК України, зміст договору позики від 15.10.2015 року не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON], на момент укладення договору позики від 15.10.2015 року мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірного правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договором, що й було здійснено [PERSON] та [PERSON] Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд критично ставиться до твердження позивача та його представників про те, що положеннями договору позики не визначено порядок повернення позики, оскільки договором вистановлено всі обумовлені ст. 1046 ЦК України істотні умови . Суд критично відноситься до посилання на постанову Правління НБУ від 06.06.13 року №210, якою встановлена гранична сума розрахунків готівкою між фізичними особами, оскільки п.1 даної Постанови та зазначає умови здійснення розрахунків за договорами купівлі- продажу. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що сторонами виконано всі, передбачені законом, умови договору, тому відповідно до ст. 215 та ст. 203 ЦК України, підстав для визнання договору позики недійсним не встановлено. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed