Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку [NUMBER] в СТ «Кіровчанка» в межах Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, в якому зазначив, що 10.01.2014 року між ним та відповідачем була укладена усна угода купівлі-продажу садової ділянки [NUMBER] площею 0,04га в СТ «Кіровчанка» в межах Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області за погодженою вартістю 85080грн. Після сплати вартості та фактичної передачі цієї ділянки, за їхніми заявами відповідача було виключено, а його прийнято до членів Садівничого товариства. Однак, у травні 2014 року посередник, який сприяв придбанню ним садової ділянки, передав йому оригінал Державного акту про право власності на ім'я [PERSON] на земельну ділянку [NUMBER] в СТ «Кіровчанка» в межах території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області для ведення садівництва. Відповідач зволікає з належним оформленням переходу права власності на зазначену земельну ділянку, а останнього часу уникає зустрічі та спілкування, чим фактично відмовляється від такого оформлення. Посилаючись на положення ч.2 ст. 220 ЦК України, вважає, що укладений договір між ним та відповідачем є дійсним, на сьогоднішній день він є фактичним власником садової земельної ділянки, але його право власності не зареєстроване, тому він не може вільно користуватись усіма правами власника, у зв'язку з чим вимушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що в січні 2014 року вирішив придбати земельну ділянку [NUMBER] в СТ «Кіровчанка» в межах території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Через посередника він домовився з батьком відповідача про купівлю зазначеної земельної ділянки, обговоривши суму та умови оплати (шляхом проведення банківської операції через банківський термінал як різновид платіжного терміналу на депозитний рахунок відповідача). За поясненнями посередника, не було необхідності в нотаріальному оформленні договору, оскільки земельна ділянка не приватизована і достатньо заяви про прийняття в члени садового товариства. А згодом йому передали Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я відповідача. Власника земельної ділянки, тобто відповідача, він бачив лише один раз, під час розрахунку за земельну ділянку, після отримання Державного акту з ним не спілкувався. Вважаючи, що законно придбав земельну ділянку, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. В надісланій суду заяві позов визнав, просив розглядати справу у його відсутність. Також зі змісту заяви вбачається, що відповідач не заперечує проти оформлення угоди належним чином, з цією метою намагався зв'язатись з позивачем та його представником, але безрезультатно. Вислухавши позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 866706, виданого 03 вересня 2009 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010901503804, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0409га, розташованої в СТ «Кіровчанка», ділянка [NUMBER] в межах території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області на підставі розпорядження Жовтневої райдержадміністрації від 10 липня 2009 року № 531-р ( а.с. 16). Згідно відповіді відділу Держземагентства у Жовтневому районі Миколаївської області, на сьогоднішній день власником земельної ділянки площею 0,0409га, розташованої в СТ «Кіровчанка», ділянка [NUMBER] в межах території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, є [PERSON] на підставі розпорядження Жовтневої райдержадміністрації від 10 липня 2009 року № 531-р ( а.с. 26). Згідно ст. 392 Цивільного Кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, або також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 657 Цивільного Кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 640 Цивільного Кодексу України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. В той же час, статтею 125 Земельного Кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.1 ст. 220 Цивільного Кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемний. В судовому засіданні позивачем не надано відповідного нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу та будь-яких інших документів, які б свідчили про виникнення у нього права власності на земельну ділянку. Більш того, згідно його показань існувала усна домовленість про відчуження земельної ділянки, а згідно заяви відповідача вбачається, що він не заперечує проти належного оформлення відповідного права і навіть намагався зустрітись з останнім для належного оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки, але безрезультатно. Також, сам позивач в судовому засіданні пояснив, що після того, як дізнався про те, що на земельну ділянку існує Державний акт на право власності, він до відповідача не звертався і з ним не спілкувався, а вирішив звернутись до суду за визнанням порушеного права. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних доказів про виникнення у нього права власності на земельну ділянку, як і не надано доказів оспорення чи невизнання за ним такого права іншою особою. Посилання позивача у позові на положення частини другої статті 220 Цивільного кодексу України як на підставу виникнення права власності не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18.04.2011року № 3-28гс11, якою сформульовано правову позицію, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюються на об'єкти нерухомості, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Посилання позивача як на докази на квитанцію про перерахування певної суми коштів та довідку садового товариства «Кіровчанка» про те, що він є членом даного садового товариства, не можуть підтверджувати виникнення права власності на земельну ділянку, оскільки законом визначений певний порядок набуття та оформлення такого права, який сторонами не дотриманий. На підставі викладеного, у зв'язку з недоведеністю, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed