Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Посилався на те, що 30.12.2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування нежитлового приміщення, відповідно до якого він подарував та безоплатно передав у власність, а [PERSON] прийняла у дар вбудоване в девяти поверховий житловий будинок нежиле приміщення, загальною площею 130,80 кв.м., що складає 3/100 частини житлового будинку №279бг по вул. Головній у м. Чернівці. Вказував про те, що він не мав наміру безоплатно відчужити чи подарувати належне йому нерухоме майно та вчинив даний правочин, діючи під впливом обману. Так, зазначив, що він та [PERSON] здійснювали господарську діяльність з реалізації будівельних матеріалів. Будівельні матеріали вони купували за спільні кошти та реалізовували у двох магазинах, зокрема: по вул.Головній, 279бг м.Чернівці, загальною площею, 130,80 кв.м. та по вул.Руській, 253/96 м.Чернівці, загальною площею 91 кв.м. Наприкінці 2014 року вони вирішили вести свій бізнес окремо один від одного та домовились про те, що позивач переоформить на [PERSON] магазин по вул.Головній, 279 бг м.Чернівці, а [PERSON] в свою чергу переоформить на нього магазин по вул.Руській, 253/96 м.Чернівці. При цьому, [PERSON] повинен був компенсувати йому грішми різницю у площах магазинів. Проте, на момент оформлення угоди зясувалося, що право власності на магазин [PERSON] оформлено на його брата [PERSON], крім того зазначене майно перебуває в іпотеці до 28.09.2015 року. [PERSON] запевнила його, що після того як він за договором дарування передасть право власності на 3/100 частин будинку №279бг по вул.Головній м.Чернівці, [PERSON] оформить на позивача право власності на магазин по вул.Руській,253/96 м.Чернівці. Таким чином, остання ввела його в оману, оскільки фактично сторони мали намір вчинити інший правочин, а саме: договір міни з доплатою різниці у вартості майна. Проте, після того, як було укладено оспорюваний правочин, [PERSON] та [PERSON] своїх обіцянок не виконали, що призвело до порушення його прав. Просив визнати недійсним договір дарування нежилого приміщення, загальною площею 130,80 кв.м., що складає 3/100 частини житлового будинку №279бг по вул.Головній у м.Чернівці від 30.12.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та скасувати відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на це майно за [PERSON] Позивач [PERSON], який також був допитаний судом у якості свідка, суду показав, що між ними існувала домовленість про переоформлення магазинів. [PERSON] та [PERSON] на наступний день після укладення оспорюваного правочину повинні були оформити на нього магазин по вул.Руській, 253/96 м.Чернівці на нього, однак цього не зробили. Договір оренди магазину, що по вул.Головній, 279 бг м.Чернівці був фіктивним, фактично кошти по ньому не сплачувалися. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала та суду пояснила, що вони з чоловіком довгий час орендували зазначене приміщення у позивача, сплачували оренду, здійснювали ремонт приміщення та фасаду. Крім сторін укладеного правочину під час його підписання був присутній її чоловік [PERSON] Будь-яких обіцянок [PERSON] щодо обовязку подарувати йому інше приміщення вона не давала. Представник відповідача позов не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Просив відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду показав, що був присутній у нотаріуса під час укладення оспорюваного правочину. Крім нього у нотаріуса були його дружина та позивач. Сторони розуміли, що укладають саме договір дарування. Будь-яких обіцянок передачі у власність позивача магазину, що по вул. Руській, 253 м. Чернівці відповідач не висловлювала. Свідок [PERSON] суду показав, що приміщення по вул. Руській, 253/96 належить йому на праві власності з 2003 року. Починаючи з 2012 року, зазначене приміщення він здає позивачу в оренду та ніколи не обіцяв подарувати його йому. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 13.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування нежилого приміщення. Відповідно до умов договору [PERSON] подарував, тобто безоплатно передав у власність [PERSON] вбудоване в девятиповерховий житловий будинок нежиле приміщення, загальною площею 130,80 кв.м., що складає 3/100 частини будинку, що знаходиться в м.Чернівці по вул. Головній, 279бг (а.с.5-6). Зазначений дарунок сторони оцінили у 809652 грн. 00 коп. (п.5 Договору). Пунктами 10, 12 Договору сторони підтвердили, що розуміють, що за своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового чи немайнового характеру. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків цього договору дарування, що укладається сторонами, зокрема, зміст ст.ст.190,191 і 212 КК України щодо відповідальності за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою та заподіяння значної майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства, ст.ст.182,210,225,229-231,233-236,319,334,385, 717,719,721,722,727 і 728 ЦК України сторонам розяснено. Договір було вчинено за згодою дружини дарувальника [PERSON], заява якої посвідчена нотаріально 30.12.2014 року (п.15 Договору). Відповідно до ст.717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст.ст.719,722 Кодексу). Як вбачається з поданої до суду позовної заяви, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування на підставі ст.203, ст.215, ст.230 Цивільного кодексу України. Відповідно до\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (стаття 229 Кодексу). Аналізуючи положення вказаної статті, суд зазначає, що для визнання правочину вчиненим під впливом обману необхідно встановити факт навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача,\~істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і\~сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Таким чином, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи було ведено позивача в оману щодо природи правочину. Як було встановлено судом, позивач, оспорюючи укладений правочин, посилався на те, що не мав наміру безоплатно передавати своє майно, його було введено в оману та не передано у власність приміщення магазину, що по вул. Руській, 253/96 м. Чернівці. При вирішенні даного спору, суд враховує розяснення надані в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин навмисного введення її в оману, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Отже, факт введення особи в оману, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному. Даючи оцінку доводам позивача, суд зауважує наступне. Так, як було встановлено судом та не заперечувалося сторонами по справі, магазин, що по вул. Руській, 253/96 м. Чернівці належить на праві власності [PERSON]. Зазначене майно перебувало в іпотеці, яка припинила свою дію 20.08.2015 року. Зазначені обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 28.09.2015 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.38). На момент вчинення оспорюваного правочину позивачу були відомі вказані обставини, що підтверджується викладом обставин у поданій до суду позовній заяві. Таким чином, відповідач [PERSON] ніколи не була власницею магазину, що по вул. Руській, 253/96 м. Чернівці, про що позивачу було достеменно відомо, та не могла розпоряджатися зазначеним майном. [PERSON], який був допитаний судом у якості свідка, суду показав, що нікому не обіцяв подарувати належне йому приміщення, позивач орендує у нього зазначене приміщення. Йому не відомо про те, що від його імені хтось обіцяв подарувати зазначене приміщення [PERSON] Крім того, суд враховує, що позивач є повнолітньою дієздатною особою працездатного віку, не страждає на будь-які фізичні вади. На момент вчинення правочину [PERSON] не перебував у важкому психоемоційному стані, внаслідок збігу важких сімейних обставин, що свідчить про його здатність до свідомого адекватного сприйняття обставин та рішень. Щодо доводів позивача про те, що фактично вони мали намір укласти договір міни суд зазначає наступне: Так, згідно ст.715 ЦК України за договором міни кожна із сторін зобовязується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобовязань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. За своєю юридичною природою договір міни є двостороннім, у якому в кожної із сторін виникають як права так і обовязки, оплатним та консенсуальним. На відміну від договору міни договір дарування є безоплатним, у ньому не може бути встановлено обовязку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-якої дії. Отже, зазначені правочини є різними за своєю правовою природою та наслідками. З огляду на наведене, суд відхиляє доводи позивача та вважає їх необґрунтованими. З приводу твердження [PERSON] щодо навмисного введення його в оману, суд зауважує, що наявність умислу в діях відповідача та сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто в даному випадку позивач. У силу вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, усупереч наведених вимог Закону, суду не було надано будь-яких доказів щодо умисного введення відповідачем позивача в оману. Крім того, зазначені доводи позивача спростовуються показами свідка [PERSON], а також показами [PERSON], яка була допитана судом в якості свідка, які заперечували факт введення позивача в оману та обставини щодо обіцянки передати у власність позивача приміщення, яке їм не належить та яким вони не мали права розпоряджатися. Суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON], оскільки вони обєктивно спростовуються наведеними вище доводами. Суд також приймає до уваги ту обставину, що після укладення договору дарування нежиле приміщення, що знаходиться в м.Чернівці по вул. Головній, 279бг вибуло із володіння та користування позивача, про що [PERSON] не заперечував. Окрім зазначених вище обставин, судом також було встановлено, що 30.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до умов якого остання позичила у позикодавця грошові кошти у розмірі 946200 гривень з кінцевим терміном повернення до 30.12.2016 року. Таким чином, на підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивач укладаючи спірний договір, розумів його зміст, тобто природу вчиненого правочину (договору дарування); був ознайомлений з наслідками вчинених дій та здійснював вільне розпорядження своєю власністю, яке відповідало його внутрішній волі. У той же час оспорюваний правочин не містить положень, якими б встановлювався обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Процедура укладення договору, його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація прав власності нового власника проведені відповідно до вимог чинного законодавства та не оскаржувалися сторонами. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір дарування від 30.12.2014 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 230 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання договору дарування недійсним - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed