Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги обгрунтовував тим, що з листопада 1996 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 14.01.2011 між сторонами розірвано. За час перебування в шлюбі, а саме 26.06.2003 між відповідачем та ПП «Рєвєрс» було укладено договір-купівлі продажу квартири, за умовами якого для цілей сім'ї була придбана квартира [ADDRESS]. Позивач вказує, що перший внесок за оплату вартості квартири у розмірі 11300,00 грн. був здійснений його матір'ю, а інша сума коштів була отримана сторонами в кредит, який вони спільно оплачували з сімейних коштів. Таким чином вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. До 31.05.2013 позивач фактично проживав у спірній квартирі, але у зв'язку із непорозуміннями з відповідачем вимушений був переїхати. На початку 2016 року позивачу стало відомо, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2015 за позовом [PERSON] його визнано таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. Проте з рішенням суду позивач не погоджується, оскільки він є співвласником квартири і має право вільно володіти, розпоряджатися своїм майном, у тому числі проживати у спірній квартирі. Посилаючись на наведене, з урахуванням уточненої позовної заяви від 27.09.2016, позивач просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю позивача та відповідача, визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири та відновити його право на вселення, користування та розпорядження квартирою. Позивач у суді позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на недоведеність позовних вимог. Крім того зазначив, що відповідач не проживає у спірній квартирі з літа 2010 року у зв'язку з чим заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. З листопада 1996 року по січень 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, про що свідчить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14.01.2011. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2003, укладеного між ПП «Рєвєрс» та [PERSON], відповідач придбала у власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 29,10 кв.м., жилою площею 14,70 кв.м. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3464 (а.с. 7). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. За приписами ст.ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Враховуючи те, що законодавцем встановлено презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а також те, що відповідачем за час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів придбання вказаної вище квартири за рахунок особистих коштів, суд доходить висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності в частині вимог щодо поділу майна, суд встановив наступне. За правилами ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як убачається з матеріалів справи, під час набуття права власності на спірну квартиру сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду у січні 2011 року. Про порушення свого права власності позивач дізнався на початку 2016 року з рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2015 (справа №756/9382/15-ц), згідно з яким його визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою. Із позовом про поділ спільного майна позивач звернувся у квітні 2016 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності. Доказів відносно того, що позивачу стало відомо про порушення його права власності ще у 2010 році відповідачем не надано. Відтак, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому суд вважає, що вимоги позивача про поділ майна подружжя є законними та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача щодо відновлення його права на вселення, користування та розпорядження спірною квартирою, то в цій частині позову суд вирішує відмовити, оскільки такі права позивача, як співвласника квартири, закріплені законодавством та не потребують додаткового захисту в судовому порядку. З викладеного,

Outcome: partial