Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], про визначення розміру та звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Свої позовні вимоги, позивач обґрунтував наступним. На підставі постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 1999 року по справі № 2-2373/99 з нього - позивача [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 16 вересня 1999 року і до її повноліття, тобто до [INFO]. За вказаним вище рішенням суду за заявою [PERSON] від 17.07.2013 року Малиновським районним судом 28 серпня 2013 року був виданий дублікат виконавчого листа, про стягнення з нього - позивача [PERSON], на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 16 вересня 1999 року і до її повноліття, тобто до [INFO]. Зазначений виконавчий лист був пред'явлений до виконання 10.09.2013 року, шляхом подання [PERSON] відповідної заяви до другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, на підставі якої 12.09.2013 року старшим державним виконавцем відділу Мельниченко A.B. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 39770545. Того ж дня, 12.09.2013 року, державним виконавцем, був здійснений розрахунок заборгованості позивача по аліментам, яка станом на 31.08.2013 року встановлена у розмірі 51908,30 грн. На думку позивача, обчислюючи заборгованість по аліментам, державний виконавець, посилаючись на відсутність відомостей щодо його працевлаштованості та отримуваного ниим заробітку, здійснив розрахунок, виходячи із розміру середньої заробітної плати для даної місцевості, за період з 01.03.2002 року по 31.08.2013 року. Позивач не погоджується з вказаним обчисленням, оскільки вважає, що стягнення заборгованості за весь минулий час прострочення передбачене лише у тому випадку, коли стягнення аліментів за пред'явленим до виконання виконавчим документом не здійснювалось у зв'язку з розшуком платника аліментів, або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, але його розшук як платника аліментів не здійснювався. Позивач зазначає, що оскільки, 01.09.2013 року він вперше, за період з 2004 по 2013 рік працевлаштувався у TOB «Ін Одесса» на посаду менеджере по туризму з середньомісячною заробітною платою, яка становить 1147 грн. в місяць, то його заборгованість за аліментами, за період, за який він не працював, має визначатись з суми 1147 грн. З вказаним розрахунком заборгованості він ознайомився 01.10.2013 року та оскаржив його у 10-денний термін начальнику другого Київського ВДВС Одеського МУЮ з проханням здійснити обчислення заборгованості, виходячи із отримуваного на момент визначення її розміру заробітку та за період, не більший ніж за три роки, що передували пред'явленню виконавчого документа до виконання. Згідно наданої на його скаргу відповіді від 18.10.2013 року, йому у перерахунку заборгованості по аліментам було відмовлено, у зв'язку з чим, на думку позивача, між ним та відповідачкою виник спір щодо обчислення розміру аліментів. Посилаючись на частину 9 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», позивач вказує, що спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом. Посилаючись на статтю 197 Сімейного кодексу України, позивач вважає, що є підстави для звільнення платника аліментів від сплати заборгованості, оскільки у березні 2002 року [PERSON] уклала шлюб з громадянином [PERSON], після чого змінила прізвище на [PERSON], заявивши йому, що не потребує від нього будь-якої допомоги та участі у вихованні та утриманні дитини, та просила його не втручатись в їх життя та надати дитині можливість спокійно зростати у новоствореній нею сім'ї. Тому, позивач вказав, що будь-яке спілкування між ними було припинене. Впродовж наступних років до вересня 2013 року примусове виконання рішення про стягнення аліментів з нього не здійснювалось. На думку позивача, заборгованість по сплаті аліментів, згідно постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 1999 року по справі № 2-2373/99, виникла внаслідок невжиття з боку самої відповідачки заходів щодо своєчасного звернення виконавчого документа до виконання. Також позивач просить суд взяти до уваги той факт, що на даний час на його утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На підставі вищевикладеного, позивач просить обчислити заборгованість [PERSON] за аліментами на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], які стягуються за виконавчим листом № 2-2373/99, виданим Малиновським районним судом м. Одеси 28.08.2013 року, у розмірі ? отримуваної ним заробітної плати, яка складає 1147 грн., за період з 01.09.2010 року по 31.08.2013 року та звільнити його, [PERSON], від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], яка виникла станом на 31.08.2013 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали та надали заперечення по справі, у яких зазначено наступне. На думку відповідача, розрахунок від 12.09.2013 року заборгованості по аліментам, належних до сплати [PERSON], складено у відповідності з ЗУ «Про виконавче провадження» і він є дійсним. Крім того, як зазначає відповідач, ствердження позивачем - боржником про те, що виконавчий лист пред'явлено до виконання лише 10.09.2013 року - є спрямованою фальсифікацією фактів, оскільки позивачу відомо про те, що вперше виконавчий лист було пред'явлено до виконання у 1999 році,у зв'язку з чим проводилися примусові утримання з заробітку позивача за його місцем роботи, а саме: інституту внутрішніх справ в 1999-2000 рр., а після того - в ЖЕО Малиновського району, де позивач був на посаді двірника в ЖЕУ №1. Про вказане, на думку відповідача, свідчить Постанова ВДВС від 03.11.2000 року та супровідний лист ОІВС від 13.09.2000 року. Також, на думку відповідача, позов щодо розрахунку аліментів повинен бути пред'явлений не до неї, оскільки вона не проводила цього розрахунку, а до виконавчої служби. Крім того, як зазначає відповідач, не відповідає дійсності і посилання позивача - боржника на те, що відповідач відмовлялася від одержання аліментних платежів, оскільки аліменти - це примусове стягнення за рішенням суду з боржника, внаслідок його протизаконних дій, з неутримання власної дитини, за що також передбачена кримінальна відповідальність. Окрім того, з приводу вказаного позивачем, на підтвердження своїх посилань, ним до позову не надано жодних доказів. На думку відповідача, ствердження позивача щодо його працевлаштування, спростовується відповіддю ДПІ України від 11.10.2013 року, копія якого долучена до заперечень. Щодо обчислення розміру аліментів, то, на думку відповідача, позивач - боржник, сам підтверджує правильність нарахування державною виконавчою службою заборгованості, оскільки в позові позивачем зазначено, що лише 01.09.2013 року він вперше за період з 2004-2013 років працевлаштувався і в цій же позовній заяві він вказує, що виконавчий лист подано лише через 9 діб після його першого працевлаштування за 10 років. Крім того, позивач - боржник раніше неодноразово, письмово попереджався державною виконавчою службою про кримінальну відповідальність за ст.164 КК України,за злісне ухилення від сплати аліментів, що свідчить про те, що йому відомо було про наявність виконавчого листа на виконанні з 1999 року та наявність у нього заборгованості по аліментах. Також, на думку відповідача, слід взяти до уваги особистість позивача - боржника, який не працює 10 років, не цікавиться життям рідної доньки, має трьох дітей від трьох жінок; у минулому був співробітником МВС, двірником і туристичним маркетологом. Крім того, відповідач вважає, що позивач двічі подавав до суду позови і подав заяву про залишення позову без розгляду, що, на думку відповідача, свідчить лише про ухилення позивача від сплати аліментів. На думку відповідача, дії позивача також завдають матеріальну шкоду відповідачу, яка насамперед, є стягувачем, а позивач насправді є боржником. З урахуванням вказаного, відповідач просить повністю відмовити [PERSON] в позові до неї про обчислення розміру заборгованості по аліментам та звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просила відмовити в задоволенні позову, у зв'язку з його безпідставністю. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.57-62, 64 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до такого. Відповідно до п. 1 ст.6 та ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин, суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України, практику Верховного Суду України. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі, від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], що не заперечується сторонами. Судом встановлено, що. згідно рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 23 вересня 1999 року по справі № 2-2373/99, з позивача [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 16 вересня 1999 року і до її повноліття, тобто до [INFO]. За вказаним вище рішенням суду Малиновським районним судом 23 вересня 1999 року був виданий виконавчий лист про стягнення з позивача [PERSON], на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 16 вересня 1999 року і до її повноліття, тобто до [INFO]. (а.с.62) За зазначеним виконавчим листом ФЕО Одеського інституту внутрішніх справ проводив відрахування з заробітку боржника [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON]. про що свідчить відмітка підприємства про відрахування з заробітку боржника, у якій зазначено: «алименты удержаны по 14.08.2000г. и перечислень полностью истице. Бухгалтер [PERSON]» (а.с.63) та 13.09.2000р. зазначений виконавчий лист був повернутий, згідно супровідного листа, до виконання до відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси.(а.с.66). Після повернення зазначеного виконавчого листа до виконання до відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси, було відкрито виконавче провадження № 1047. (а.с.61). Згідно до заяви від 10.11.2000 р. [PERSON] до виконавчої служби Київського районного управління юстиції, він ніде не працює, гроші на виплату аліментів у нього відсутні. Зобов'язується влаштуватися на роботу та виплатити заборгованість за аліментами. Попереджений про відповідальність по ст.164 КК України. (а.с.64). Відповідно до заяви від 25.04.2002 р. [PERSON] до виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси, він влаштувався працювати двірником та перераховує гроші на сплату аліментів у розмірі 74грн. Попереджений про відповідальність по ст.164 КК України. (а.с.65). Згідно відповідей виконавчих служб Малиновського та Київського району м. Одеси, на заяви відповідача, виконавчий лист було втрачено.(а.с.59-60) У зв'язку з цим, за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси було видано 28.08.2013 року дублікат виконавчого листа.(а.с.10), на підставі якого було 12.09.2013 року відкрито виконавче провадження.(а.с.5) Того ж дня, 12.09.2013 року, державним виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості позивача по аліментам, станом на 31.08.2013 року, яка на вказану дату - 31.08.2013 року встановлена у розмірі 51908,30 грн.(а.с.7-9) Тобто, розрахунок заборгованості позивача по аліментам, було здійснено за час, протягом якого стягнення не проводилося та протягом якого боржник весь цей час не працював. Згідно ст. 195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення, виходячи з фактичного заробітку(доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не проводилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі, або у відсотковому співвідношенні. Якщо боржник в цей час не працював, заборгованість визначається, виходячи із середньої заробітної плати для даної місцевості. Виходячи з викладеного та наведеної норми права, розрахунок державним виконавцем було здійснено у відповідності з законодавством. Позивачем не заперечується той факт, що аліменти на утримання неповнолітньої дочки за вказаний період часу ним не сплачувались. Крім того, позивач у позові зазначив, що дізнався про розрахунок заборгованості за аліментами лише 01.10.2013 року і в 10-ти денний строк його оскаржив, але, згідно долученої позивачем до позову, відповіді на його заяву, позивач надав до виконавчої служби заяву про оскарження розрахунку заборгованості його за аліментами не в 10-денний строк, а - 14.10.2013 року. Проте, не дивлячись на зазначені протиріччя у поясненнях позивача, його заяву щодо розрахунку заборгованості його за аліментами, було своєчасно розглянуто та надано йому відповідь 18.10.2013 року, якою йому було відмовлено в перерахунку заборгованості, у зв'язку з відсутністю належних підстав та йому було роз'яснено його право оскаржити розмір заборгованості зі сплати аліментів шляхом звернення до суду.(а.с.12). Однак, після отримання відповіді з виконавчої служби, вказаний розрахунок позивач, своєчасно, як того вимагає діюче законодавство, до суду не оскаржив. Посилання позивача на те, що його заборгованість по сплаті аліментів виникла внаслідок невжиття з боку самої відповідачки заходів щодо своєчасного звернення виконавчого документа до виконання, суд не може прийняти до уваги, оскільки вказане позивачем спростовується матеріалами справи та, в судовому засіданні було встановлено, що позивачу було достовірно відомо про стягнення з нього, за рішенням суду на користь відповідача аліментів. Зазначене не заперечується позивачем. Даних про те, що він надсилав аліменти на адресу відповідача, позивачем не надано. Виходячи з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов'язання, оскільки судом встановлена заборгованість по сплаті аліментів, відсутність вини в простроченні сплати аліментів повинен довести саме платник аліментів. Отже, у даному випадку, вина за несплату аліментів лежить на позивачеві. В підтвердження неспроможності сплачувати аліменти позиивач посилається на відсутність протягом тривалого часу постійного місця роботи. Однак ця обставина сама по собі не звільняє платника аліментів від відповідальності по сплаті аліментів. З огляду саме на цю обставину, наявна вина позивача у несвоєчасному виконанні аліментних зобов'язань. Суд також не може погодитись з доводами позивача щодо неможливості виконувати аліментні зобов'язання у зв'язку з тим, що на його утриманні знаходиться ще двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], 2008 року народження та [PERSON], 2012 року народження. На підтвердження зазначеного, до позову позивачем долучено ксерокопію свідоцтва про народження [PERSON], 2008 року народження, в якому в графі: батьки вказано як батька - позивача та як матір - [PERSON] ( а.с.13), та до позову позивачем долучено ксерокопію свідоцтва про народження [PERSON], 2012 року народження, в якому в графі: батьки вказано як батька - позивача та як матір -[PERSON] ( а.с.14). Зазначені ксерокопії свідоцтв про народження самі по собі не свідчать про те, що позивач утримує цих дітей. На підтвердження надання матеріальної допомоги цим дітям, позивачем не надано жодного доказу. Так, відсутній документ з місця проживання позивача та зазначених дітей, що свідчить про те, що ці діти проживають разом з позивачем, відсутні інші, будь-які документи, які б свідчили про утримання позивачем цим дітей. Більш того, ствердження позивачем того факту, що він лише 01.09.2013 року, вперше, за період з 2004 по 2013 рік працевлаштувався на посаду з середньомісячною заробітною платою, яка становить 1147 грн. в місяць, спростовує його заяву про утримання ним неповнолітніх [PERSON], 2008 року народження та [PERSON], 2012 року народження. Також позивачем не надано жодного доказу стосовно того, що за станом здоров'я він не міг тривалий час влаштуватися на роботу. Отже, будь-яких належних доказів наявності об'єктивних причин неможливості виконувати обов'язок по утриманню дитини в розмірі, визначеному рішенням суду, позивач не надавав. Судом також при цьому враховано те, що 02.10.2013р., надаючи пояснення старшому державному виконавцю другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, позивач [PERSON] заявив, що офіційно ніде на час надання пояснення не працює та не сплачував аліменти, у зв'язку з домовленістю з стягувачем, про що є нотаріально посвідчений документ, який він надасть державному виконавцю.(а.с.68) Проте, згідно трудової книжки, наданої представником позивача у судовому засіданні, він працевлаштувався 01.09.2013 року. Отже, надаючи пояснення старшому державному виконавцю другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, позивач [PERSON] 02.10.2013р. укрив від представника виконавчої служби зазначений факт працевлаштування його з 01.09.2013 року. Крім того, нотаріально посвідченого документу про не сплату аліментів, у зв'язку з домовленістю зі стягувачем, на який посилався позивач у поясненні державному виконавцю, позивачем не було надано ні державному виконавцю, ні в судовому засіданні. Також, відповідно до Довідки з ДПІ стосовно [PERSON]. в ДПІ на 10.10.2013 року відсутня інформація щодо суми доходів [PERSON] та утримання з них податків.(а.с.69). Виходячи з викладеного, при розгляді справи в судовому засіданні було встановлено, що позивачем доказів щодо наявності незалежних від нього причин, з яких утворилась заборгованість, не надано. Із довідки вбачається, що відповідач допустив заборгованість, починаючи із 2002 року. Тобто, за весь розрахунковий період мало місце невиконання рішення суду. Інших, об'єктивних причин невиконання судового рішення, не встановлено. Несплата аліментів за відсутності об'єктивних причин, обумовлена винною поведінкою позивача, котрий, будучи працездатним, мав можливість сплачувати аліменти, але не працюючи, не сплачував аліменти. Між тим, обов`язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття, закріплений в ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного Кодексу України. Доводи позивача про те, що для стягнення аліментів сплинув строк та про застосування до спірних правовідносин положень ст.194, 195, 197 СК України, суд вважає необгрунтованими, оскільки згідно ст.20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується. Така ж правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 30.11.2011 року по справі №6-15547св11, в якій, посилаючись на ч.1 ст.20 СК України, зазначено, що до вимог, що випливають із аліментних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч.2 ст. 72. ч.2 ст.129. ч.3 ст. 135. ч.3 ст. 139 ЦПК України. Аналогічну правову позицію підтримано Колегією суддів Верховного Суду України в Ухвалі від 30 червня 2011 року у справі №6-33266св10 про стягнення заборгованості та неустойки за прострочення сплати аліментів, в якій вказано що відповідно до ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст.138, ч. 3 ст. 139 цього Кодексу. Між тим, вимоги позивача [PERSON] випливають саме із сімейних відносин, до яких також належать і відносини, що виникають в зв'язку зі сплатою аліментів, виникненням заборгованості по аліментам, відповідальності за прострочення сплати аліментів. А відтак, враховуючи зазначене, правовідносини, які регулюються ст. 194, 195, 197 СК України, та на які посиилається позивач у позові, не стосуються заявлених вимог позивача, оскільки у даному випадку, як встановлено судом, позовні вимоги заявлено не про стягнення аліментів за минулий час, а стосовно виплати заборгованості за аліментами, у зв'язку з їх несвоєчасною сплатою, після набуття чинності рішення суду. А тому заборгованість по аліментах повинна бути сплачена позивачем за весь період її виникнення. Також, суд вважає за необхідне зазначити сторонам, що у даному випадку заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття та, згідно ст.196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому, необхідними умовами для нарахування пені мають бути наявність заборгованості по сплаті аліментів та вина особи, яка повинна їх сплачувати. Судом встановлено, що позивач є працездатним, будь-яких доказів щодо незадовільного стану здоров'я, позивач суду не представив, щодо інших утриманців, позивачем також не надано суду жодного доказу, а тому позивач має змогу працювати і сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі, що визначений судовим рішенням, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини позивача. Невизнання позивачем розрахунку заборгованості та звернення до суду з позовними вимогами, суд розцінює як спосіб захисту власних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини. Підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково. При цьому, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обгрунтовують ці вимоги і заперечення. Проте, позивач не надав суду доказів, що його право було порушено, в результаті протиправних дій відповідача, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє позивача можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково. З матеріалів справи вбачається, що наведені позивачем причини виникнення заборгованості не є поважними, а також не надано доказів того, що він не з своєї вини має заборгованість. Отже, виходячи з досліджених у судовому засіданні матеріалів справи та системного аналізу наведених норм права, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить із того, що звернення до суду позивача викликано не порушенням його прав відповідачем, а з метою ухилення позивачем від сплати аліментів. У зв'язку із висновком суду щодо відмови у задоволенні відповідного позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат позивача з відповідача, присудженню не підлягає.

Outcome: dismissed