Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідача на свою користь суму 41718 грн. 81 коп. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є вдовою громадянина з числа ліквідаторів аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 році, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою. Зауважує, що відповідачем була виплачена одноразова грошова компенсація як члени сім'ї, яка втратила годувальника, у розмірі 7586 грн., але відповідач не здійснив доплату допомоги у розмірі 51514 грн. відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року по справі №2а-601/12 за позовом позивача до відповідача. Не зважаючи на обов'язок боржника виконати вказане судове рішення, вказані кошти позивач не отримав, а відтак у зв'язку з невиконанням рішення суду, позивач отримав збитків, оскільки національна валюта - гривня зазнала інфляції. Зважаючи на вказане судове рішення та вимоги законодавства (ст.ст.526, 625, 631 ЦК України) позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми боргу, що в сукупності складає - 41718 грн. 81 коп. За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача розраховані ним із суми боргу - інфляційні втрати за весь час прострочення в розмірі - 38996 грн.33 коп. з 01 січня 2014 року по 30 червня 2015 року та три проценти річних від простроченої суми - 2722 грн.48 грн. з 01 січня 2014 року по 06 жовтня 2015 року. Представник позивача подав заяву через канцелярію суду, де просив суд позов задовольнити у повному обсязі з викладених у ньому підстав, розглянути позов у письмовому провадження за відсутності позивача у судовому засіданні та не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але просив в задоволенні позову відмовити повністю, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, наголошуючи на тому, що відносини між сторонами у справі носять публічно-правовий характер та не є цивільно-правовими. Суд, дослідивши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року було задоволено частково позов [PERSON] та з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь позивача зобов'язано виплатити одноразову компенсацію у розмірі 60 мінімальних заробітних плат, у зв'язку з втратою годувальника відповідно ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Постанова набрала законної сили. За умовами ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до вимог ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до вих. Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 05 травня 2015 року №993, [PERSON] було розраховано одноразову компенсацію у зв'язку з втратою годувальника відповідно ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням виплаченого розміру компенсації у розмірі 51514 грн. Відомості щодо заборгованості відповідача перед позивачем зі спірної виплати у розмірі 52037 грн. 14 коп., які наведено у вих. Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 14 лютого 2014 року №09/361-11, суд вважає вочевидь помилковими та їх відкидає. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор маг право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року, яка набрала законної сили, у відповідача перед позивачем [PERSON] виникло грошове зобов'язання про сплату одноразової компенсації у зв'язку з втратою годувальника у розмірі 51514 грн. (59100 грн.-7586 грн.=51514 грн.). Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Підстави припинення зобов'язання визначені главою 50 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до плати кредиторові. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 01 жовтня 2014 року, яка за вимогами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. За таких обставин, встановлено грошове зобов»язання відповідача сплатити позивачу наведені ним у цій позовній заяві види виплат, а саме: інфляційних втрат та 3% річних. Розглядаючи справу у відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦКП України та з врахуванням набуття законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року, суд визнає вірним проведений позивачем розрахунок періоду прострочення виплат для інфляційних втрат та трьох вісотки, який визначено з 01.01.2014 року по 30.06.2015 року та 01.01.2014 року по 06.10.2015 року відповідно. З огляду на наведене, з врахуванням позовних вимог та суми невиплаченого матеріальної допомоги при настанні інвалідності в розмірі - 51514 грн., та розрахована із неї сума інфляційних втрат за цей же період з 01.01.2014 року по 30.06.2015 року становить - 38996 грн.33 коп. (сукупний індекс інфляції - 175,700%), а сума 3% річних становить за цей період з 01.01.2014 року по 06.10.2015 року - 2722 грн.48 коп., відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача боргу в розмірі 51514 грн., то вони задоволенню не підлягають, оскільки вказана сума вже присуджена рішенням суду, що набрало законної сили. Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи представника відповідача про те, що між сторонами склались адміністративні, а не цивільно-правові відносини з огляду на таке. Відповідно до роз'ясень, викладених в п.21 Постанови Пленуму від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», ураховуючи положення статті 1 ЦПК та статті 2 КАС, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права-фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. Позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом свого цивільного права на отримання грошових коштів та стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання відповідачем зобов'язання щодо виплати вказаних коштів позивачу, а тому між сторонами склались цивільно-правові, а не адміністративні правовідносини. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, або підстави звільнення від доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно вимог ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд критично ставиться до твердження представника відповідача щодо застосування до спірних правовідносин Постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440 «Про затвердженню Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою», оскільки дія останньої розповсюджується лише на правовідносини, котрі виникли на підставі рішень судів, які видані або ухвалені до 01 січня 2013 року. Судове рішення, відповідно до якого виникло грошове зобов'язання відповідача, ухвалене 31 жовтня 2013 року. Зважаючи на те, що відповідач не надав доказів та не навів переконливих доказів правомірності своїх дій по простроченню виконання ним рішення суду про виплату коштів страхового відшкодування, суд вважає за можливе позов задовольнити. Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved