Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання одностороннього правочину недійсним. Посилався на те, що 17.06.2014 року під участі в антитерористичній операції загинув його син [PERSON] По факту смерті спадкодавця [PERSON] приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] 12.12.2014 року було заведено спадкову справу за №56893931. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом, які прийняли спадщину, є позивач як батько загиблого та його малолітній син [PERSON], [INFO]. [PERSON], яка була дружиною його сина, відмовилась від прийняття спадщини на користь свого малолітнього сина [PERSON] Вказував на те, що на момент звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини йому не було відомо про те, що відповідач відмовилась від прийняття спадщини на користь його онука. Зазначена обставина була вагомою для нього та могла вплинути на прийняття ним рішення щодо прийняття спадщини. Таким чином, вчиняючи оспорюваний правочин, а саме: подаючи заяву про прийняття спадщини від 17.12.2014 року, він добросовісно помилявся щодо юридичної природи даного правочину та вважав, що в будь-який час зможе відкликати подану ним заяву. Однак, у серпні 2015 року нотаріус повідомив йому, що після спливу шестимісячного терміну він не вправі відмовитися від поданої заяви. Отже, іншого способу захисту прав на даний час не існує. Просив визнати недійсною заяву [PERSON], [INFO], про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON], який помер 17.06.2014 року, подану 17.12.22014 року приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 95. Також просив визнати недійсним факт прийняття спадщини [PERSON], [INFO] після смерті сина [PERSON], який помер 17.06.2014 року. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили, викладені в ньому обставини. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, подала до суду заяву, в якій позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Третя особа Приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявився, подав до суду письмові заперечення,в яких просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 17.06.2014 року у віці 26 років помер [PERSON] (а.с.11). Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно. Спадкоємцями майна померлого за законом були: батько [PERSON], дружина [PERSON] та малолітній син [PERSON], [INFO]. [PERSON] 12.12.2014 року звернулась до нотаріуса з заявою, якою відмовилася від спадщини на користь малолітнього сина спадкодавця [PERSON] Судом також встановлено, що позивач [PERSON] 17.12.2014 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. У поданій заяві позивач зазначив, що крім нього спадкоємцями померлого є, зокрема, [PERSON] Згідно вимог ч.1, 2, 3 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть односторонніми та дво- чи багатосторонніми. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обовязки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обовязки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобовязання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Аналізуючи положення наведених вище вимог Закону, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] від 17.12.2014 року є одностороннім правочином, а тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення цивільного кодексу України по правочинах. Так, статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з наданих суду позивачем пояснень, він стверджує, що при написанні заяви від 17.12.2014 року помилився щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки перебував у важкому психоемоційному стані, що був викликаний передчасною загибеллю сина. Враховуючи викладене, суд зауважує, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення одностороннього правочину, суд визначає не тільки за фактом його складення, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я, моральні переживання у звязку з трагічною смертю сина, що могло вплинути на його сприйняття у той період. З огляду на наведене, а також те, що позивач вчинив правочин, перебуваючи у важкому психоемоційному стані, що виник після смерті сина, та, враховуючи те, що на підставі оскаржуваного правочину не виникло будь-яких юридичних наслідків, суд вважає, що за наявності у позивача інформації щодо відмови [PERSON] від спадщини на користь малолітнього сина спадкодавця [PERSON], його волевиявлення могло бути іншим, а тому приходить до переконливого висновку щодо відсутності правильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину на момент його вчинення, що вплинуло на його волевиявлення. Крім того, суд враховує, що відповідно до ч.5 ст.1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225,229-231, 233 ЦК України. Суд вважає, що в даному випадку можливо застосувати аналогію закону, оскільки спірні правовідносини виникають із аналогічних правовідносин. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] доведеними, а тому приходить до висновку про їх задоволення.

Outcome: approved