Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої підприємству в розмірі 66397 гривень 80 копійок. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працював водієм в ПрАТ «АБ Столичний» з 05.12.2017 р. 07.04.2020 р. [PERSON] під час планового вивезення будівельних матеріалів на самоскиді МАЗ д.н. [NUMBER] здійснив наїзд на прирельсову естакаду розвантажувальної колії № 8, внаслідок чого зазнав ушкоджень підйомний гідроциліндр автомобіля. Свою вину у пошкодженні транспортного засобу [PERSON] визнав, надавши відповідні письмові пояснення та зобов`язався відшкодувати завдані підприємству збитки. Наказом № 46/1 від 08.04.2020 р. була створена тимчасова комісія для розслідування факту завдання шкоди за участю автомобіля МАЗ [NUMBER] , який належить ПрАТ «АБ Столичний». Згідно Акту службового розслідування була встановлена вина водія [PERSON] 14.04.2020 р. між ПрАТ «АБ Столичний» та ТОВ «Мазрезерв» було укладено договір поставки товару - гідроциліндра на суму 66702 гривні та ремкоплекта для монтажу на суму 322,05 гривень. Позивач посилається на те, що наказом генерального директора ПрАТ «АБ Столичний» № 49 від 13.04.2020 р. за згодою [PERSON] надано розпорядження про відрахування з заробітної плати відповідача 20% заробітку в рахунок відшкодування шкоди та надано [PERSON] можливість вносити додаткові платежі на погашення такого відшкодування. Однак, [PERSON] свій обов`язок по відшкодуванню збитків, завданих підприємству не виконав та на підставі наказу від 08.058.2020 р. був звільнений з підприємства. При звільненні з працівником був проведений повний розрахунок. За час роботи [PERSON] на покриття збитків вніс грошові кошти в розмірі 626,25 гривень, інша частина в розмірі 66397,80 гривень залишилась не відшкодованою, в зв`язку з чим позивач просить стягнути її в судовому порядку. 02.09.2020 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. На момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання письмового відзиву. В порядку ст.ст.274-279 ЦПК України суд розглядає справу на підставі наданих доказів, без виклику сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був призначений на посаду водія в ПрАТ «АБ Столичний» з 05.12.2017 р. на підставі наказу № 143-К від 04.12.2017 р. 07.04.2020 р. [PERSON] під час планового вивезення будівельних матеріалів на самоскиді МАЗ д.н. [NUMBER] здійснив наїзд на прирельсову естакаду розвантажувальної колії № 8, внаслідок чого зазнав ушкоджень підйомний гідроциліндр автомобіля. Свою вину у пошкодженні транспортного засобу [PERSON] визнав, надавши відповідні письмові пояснення та зобов`язався відшкодувати завдані підприємству збитки за рахунок відрахувань із заробітної плати в розмірі 20%. Наказом Генерального директора ПрАТ «АБ Столичний» № 46/1 від 08.04.2020 р. була створена тимчасова комісія для розслідування факту завдання шкоди за участю автомобіля МАЗ [NUMBER] , який належить ПрАТ «АБ Столичний». Згідно Акту службового розслідування від 08.04.2020 р. була встановлена вина водія [PERSON] у пошкодженні телескопічного гідроциліндра підйому кузова. 14.04.2020 р. між ПрАТ «АБ Столичний» та ТОВ «Мазрезерв» було укладено договір поставки товару - гідроциліндра на суму 66702 гривні та ремкоплекта для монтажу на суму 322,05 гривень. Наказом генерального директора ПрАТ «АБ Столичний» № 49 від 13.04.2020 р. за згодою [PERSON] надано розпорядження про відрахування з заробітної плати відповідача 20% заробітку в рахунок відшкодування шкоди та надано [PERSON] можливість вносити додаткові платежі на погашення такого відшкодування. Судом встановлено, що в рахунок відшкодування збитків підприємству відповідачем сплачено грошові кошти в розмірі 626,25 гривень, інша частина в розмірі 66397,80 гривень залишилась не відшкодованою. На підставі наказу від 08.05.2020 р. № 239-к [PERSON] був звільнений з підприємства. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать: а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей; б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося; в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов`язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь - це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки; г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об`єктів); д) зіпсуття матеріальних цінностей - це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей; е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача; є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена; ж) витрати, спричинені незаконними або необгрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена; з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників; и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це - неодержаний прибуток. і) виплати на користь інших суб`єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків; ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв`язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника); й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Згідно ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. З боку відповідача суду не надано доказів на підтвердження відшкодування ним завданих підприємству збитків в повному обсязі. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог, обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а отже позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положеньст. 141 ЦПК України і в зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню судові витрати у справі.

Outcome: approved