Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівді-продажу укладеного 22.04.1994 року. У вказаному будинку позивач проживав разом зі своєю дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] . Останні два роки відносини між подружжям погіршилися та дружина виїхала проживати до іншого будинку, тобто з 2019 року у зазначеному будинку не проживає, більше ніж один рік без поважних причин. У з`язку з тим, що позивач бажає оформити субсидію, немає такої можливості через реєстрацію відповідача. Ухвалою від 31.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, подали заяву, відповідно до якої просили просили провести розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала щодо їх задоволення, бажає виписатися, оскільки придбала будинок, в якому й проживає. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу укладеного 22.04.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Українською Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №883 (а.с.25-27). Сторони проживали в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 29.09.2020 року (а.с.9-11). Згідно акта перевірки та обстеження від 01.03.2021 року, складеного депутатом Новоукраїнської міської ради Максимець А.О., при проведенні перевірки та обстеження домоволодіння по [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] в даному домоволодінні не проживає з 2019 року, будь-які речі у будинку відсутні (а.с.7-8). Згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] має у приватній власності житловий будинок по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2020 року (а.с.17). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст.41\~Конституції\~України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК\~України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.\~391\~ЦК\~України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, позивач як власник житлового будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм належним майном на свій розсуд, і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні своїх прав, а відповідач в свою чергу порушує право позивача. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), \~квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст.\~405\~ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме: Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до правової позиції ВС/КЦС,справа № 357/7940/16-ц, 27.02.19, яка є обов`язковою згідно ст. 360-7 ЦПК України для суддів, висловлено позицію,\~ що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже суд встановив, що позивач бажає визнати відповідача таким, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв`язку з тим, що відповідач порушує права позивача на вільне розпорядження його майном, не є членом його сім`ї. Таким чином позивач позбавлений права вільно, на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, що є порушенням його права власності. Суд вважає, що реєстрація відповідача у зазначеному будинку перешкоджає власнику будинку у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із статтями 10, 60\~ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному будинку з 2019 року, із заявами до поліції, що йому чинять перешкоди в користуванні спірним будинком не зверталася. Отже, судом встановлено, що відповідач, який на даний час є колишнім членом сім`ї, у житловому будинку по [ADDRESS] , що належить на праві власності позивачу, більше року не проживає, визнала позов, просила його задовольнити, вказавши, що має інше житло. Перевіривши матеріали справи, враховуючи, що відповідач позов визнала та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума сплаченого судового збору в розмірі 908 грн.

Outcome: approved