Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошового зобовязання. Посилався на те, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.09.2014 року було задоволено позов прокурора м.Чернівці в його інтересах та стягнуто на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 20000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 225000 гривень та 50000 гривень, а всього 275000 гривень. Однак, суму боргу [PERSON] на даний час йому не повернув та продовжує фактично користуватися його коштами. На підставі наведеного позивач вважає, що у звязку з неповерненням відповідачем боргу у визначений строк, [PERSON] згідно ст.625 ЦК України також має сплатити за період прострочення з 01.12.2013 року по 11.11.2015 року три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 20000 доларів США, що згідно проведеного розрахунку становить 26600 грн. 97 коп. Крім того, позивач вказував на те, що за порушення виконання грошового зобовязання у розмірі 50000 гривень відповідач має понести відповідальність у вигляді пені, розмір якої за період з 21.11.2014 року по 11.11.2015 року становить 18621 грн. 41 коп. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь три відсотки річних у розмірі 26600 грн. 97 коп., а також пеню за порушення грошового зобовязання у розмірі 18621 грн. 41 коп. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Пояснила, що відповідачем було частково погашено суму боргу у розмірі 11892 грн. 00 коп., а тому розрахунок наведений позивачем є невірним. Вважає, що стягненню підлягають три відсотки річних у розмірі 20289 грн. 90 коп. Заперечувала проти стягнення з відповідача пені. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 11.09.2014 року позов прокурора м.Чернівці в інтересах [PERSON] було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 20000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 225000 гривень та 50000 гривень, а всього 275000 гривень (а.с.7-8). Рішенням суду від 11.09.2014 року також було встановлено, що в грудні 2011 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] кошти у розмірі 20000 доларів США та 50000 гривень, які зобовязався повернути у 2013 році. Факт укладення договору підтверджується розпискою. Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На час розгляду справи в суді дане рішення суду є чинним, не скасовувалося, а тому суд вважає встановленим факт отримання відповідачем позики у позивача та кінцевого строку повернення боргу у 2013 році. У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Таким чином, договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, предметом договору позики можуть бути як грошові кошти, так і інші речі, визначені родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.. Як вбачається з рішення суду від 11.09.2014 року, письмова форма договору позики сторонами дотримана не була. На підтвердження факту укладення договору позики позивачем була надана розписка. За змістом ч.1, ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Однак, [PERSON] у визначений сторонами строк суму боргу не повернув, з звязку з чим [PERSON] звернувся за захистом своїх прав до суду. Після винесення судом рішення 11.09.2014 року, відповідач лише частково погасив суму боргу у розмірі 11892 грн. 00 коп. Зазначену обставину представник позивача під час судового розгляду справи не заперечувала. Отже, сума невиконаного зобовязання на час розгляду справи судом становить 20000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 225000 грн. 00 коп., а також 38108 грн. 00 коп. При цьому, суд враховує, що ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обовязку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу. Положеннями ст.1050 ЦК України визначені наслідки порушення договору позичальником. Так, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, Законом чітко визначені правові наслідки неповернення боргу у вигляді грошової суми, а також речей, визначених родовими ознаками, які за своєю суттю є різними. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення трьох процентів річних за період з 01.12.2013 року по 11.11.2015 року у розмірі 26600 грн. 97 коп. При цьому суд відхиляє доводи відповідача щодо необхідності зменшення суми трьох відсотків річних до 20289 грн. 90 коп. у звязку з частковим погашенням боргу у розмірі 11892 грн. 00 коп., оскільки розрахунок позивачем було проведено, виходячи із суми невиконаного зобовязання у розмірі 20000 доларів США, яка відповідачем не погашалася. Суд зауважує, що у [PERSON], крім зазначеної суми боргу, також був наявний боргу у розмірі 50000 гривень, в рахунок погашення якого позивач міг зарахувати погашену відповідачем суму боргу. Щодо позовної вимоги про стягнення пені за порушення грошового зобовязання у розмірі 18621 грн. 41 коп. суд зазначає наступне. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, суми процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №3-369цс15 від 02.09.2015 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення. Разом із тим, суд зауважує, що письмова форма договору позики сторонами дотримана не була. Доказів щодо погодження сторонами у розписці умов щодо покладення на відповідача обовязку у випадку несвоєчасного виконання грошового зобовязання сплатити пеню суду надано не було. Одночасно, суд враховує, що положеннями ст.1050 ЦК України не передбачено обовязку позичальника сплатити пеню у випадку неповернення позики у вигляді грошової суми. Таким чином, ні законом, ні договором не передбачено відповідальності позичальника у вигляді сплати пені. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial