Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що 01.12.2017 року влаштувалась на роботу на посаду секретаря Берестовецької сільської ради Коростенського району Житомирської області, що було оформлено цивільно-правовим договором №2 від 01.12.2017р. з терміном його дії з 01.12.2017 по 31.12.2017р. 02.01.2018 р. сторони новий цивільно-правовий договір №1 від 02.01.2018 р. з терміном його дії з 02.01.2018 р. по 01.05.2018 р. Також вищезазначеними договорами їй було встановлено щомісячну винагороду, розмір якої становить 4100,00 грн., та два рази на рік 50% до винагороди на [PERSON] України та 50% до Дня самоврядування при умові перевиконання місцевого бюджету. 30 квітня 2018 року по закінченню терміну дії договір не був пролонгований сторонами. Виконання обовязків секретаря передбачає певний розпорядок дня, процес роботи та присутність на робочому місці (видача довідок населенню, здійснення реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання громадян, складання звітів, робота з кореспонденцією, оформлення свідоцтв про смерть, доручень, заповітів та інша робота з документами) з наданням робочого місця, компютеру та іншого необхідного для роботи приладдя. Отже, фактично вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. За роботу систематично отримувала заробітну плату. Акти прийому виконаних нею робіт не складались. Оскільки фактично перебувала з відповідачем в трудових відносинах, то має право на компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 11 днів в сумі 1989,79 грн., бо пропрацювала в сільській раді 5 місяців. На день звільнення, тобто на 30 квітня 2018 року, відповідач не здійснив з нею остаточний розрахунок, який було проведено лише 29.05.2018 року. Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 5245,81 грн.. 11.09.2018 року позивач доповнила позовні вимоги вимогою про стягнення моральної шкоди в сумі 4000,00 грн., яку мотивувала тим, що неправомірним оформленням цивільно-правового, а не трудового договору, було порушено її права та завдано шкоди інтересам, в звязку з чим вона втратила гарантоване право на перебування на лікарняному по догляду за дитиною [PERSON], [INFO], яка є інвалідом, дитина залишалась сама без догляду, що завдавало їй емоційних та душевних страждань, порушувало нормальний ритм життєдіяльності, вимагало додаткових зусиль для організації життя. Просила визнати, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем, стягнути на її користь компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1989,79 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 5245,81, моральну шкоду в сумі 4000 грн.. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав з вищезазначених підстав та просив їх задовольнити. Пояснила, що була прийнята на посаду секретаря Берестовецької сільської ради. Її взаємовідносини з відповідачем були оформлені цивільно-правовою, а не трудовою угодою, хоча фактично ці відносини були трудовими, оскільки секретар не може виконувати роботу на власний ризик, має постійно знаходитись на місці роботи, не може сам визначати режим та графік такої роботи. Через складні особисті обставини (мати одиначка, має дитину-інваліда) вона змушена була погодитись на запропоновані відповідачем умови. Не зважаючи на те, що посада секретаря сільської ради є виборною, однак на час відсутності такої особи з нею міг би бути укладений строковий трудовий договір. Пропрацювавши 5 місяців, вона отримала право на 11 днів відпустки, після закінчення строку дії договору остаточний розрахунок з нею було проведено дише 29.05.2018 року. Моральна шкода їй була завдана тим, що розраховуючи на вільний графік роботи, фактично вона змушена була знаходитись на робочому місці в сільраді повний робочий день, а часто і у вихідні дні, що змушувало її докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, в судове засідання не прибув, проти позовних вимог не заперечив. 21.09.2018 року через канцелярію суду відповідачем було подано письмові заперечення проти позовних вимог з додатком, у прийнятті яких судом відповідно до положень ст.83 ч.8 ЦПК України було відмовлено, оскільки згідно вимог ст.83 ч.3 ЦПК України мали бути подані разом з відзивом на позовну заяву, строк подання якого, враховуючи дату отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження 03.09.2018 року, сплив 19.09.2018 року, клопотання про його поновлення заявлено не було. Вислухавши позивача, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо характеру правовідносин, які виникли між сторонами та були оформлені як цивільно-правові договори. Чинним законодавством передбачено, що відносини працівника з роботодавцем можуть будуватися на підставі як трудового, так і цивільно-правового договору (листи Мінсоцполітики від 16.03.2011 р. № 151/06/186-11, \~від 20.04.2012 р. № 64/06/187-12). Трудовий договір (ст.21 КЗпП) є угодою між працівником та роботодавцем, що зобовязує: працівника виконувати роботу, визначену трудовим договором, підлягати внутрішньому трудовому розпорядку, роботодавця виплачувати працівнику заробітну плату та забезпечувати необхідні для виконання роботи умови праці, що передбачені трудовим законодавством, колективним договором та угодою сторін. Тобто трудовий договір це угода про здійснення та забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобовязаний виконувати не індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади, відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Цивільно-правовий договір це угоди між сторонами, за якою, як правило, однак сторона (замовник) має потребу в отриманні певного результату свого замовлення (товару, послуги), а інша сторона (виконавець) зобовязується за завданням замовника і на свій ризик виконати/надати прописану в них роботу/послугу. Замовник же, у свою чергу, зобовязується прийняти та оплатити її (приклади: ст.837 ч.1, ст.901 ч.1 ЦКУ). Предметом цивільно-правової угоди є виконання виконавцем певного обсягу робіт чи надання послуг. За підсумками виконання договору замовник отримує конкретний кінцевий результат, про що складається акт приймання виконаних робіт та проводиться оплата виконаної роботи чи наданої послуги. Уклавши з особою трудовий договір, роботодавець зобовязаний дотримувати трудові права та гарантії цієї особи, установлені цим договором, колективним договором, що діє на підприємстві, трудовим законодавством. При укладенні цивільно-правового договору замовник виконує лише ті обовязки, що покладені на нього цим договором У межах трудового договору заробітна плата повинна виплачуватися з чіткою періодичністю, а її розмір не має бути нижче за мінімальну заробітну плату (ст.24\~і\~3 Закону про оплату праці\~відповідно). За цивільно-правової угодою періодичність виплати винагороди та її сума обмежуються волею сторін, розмір залежить від результату виконаного виконавцем, не регулюється процес виконання роботи, виконавець\~не підпорядковується внутрішньому трудовому розпорядку замовника, а самостійно регулює свій робочий час. Зміст цивільно-правового договору, укладеного між сторонами має вказувати на те, що предметом цього договору має бути кінцевий результат, а не процес праці. Договором має бути встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні бути відображені в акті їх приймання (правова позиція ВС у справі\~ №127/21595/16-ц, постанова від 08.05.2018). 01.12.2017 року, а потім 02.01.2018 року сторони уклали ідентичні договори (договір №2 від 01.12.2017 року, договір №1 від 02.01.2018 року), згідно змісту яких [PERSON] сільська рада Коростенського району Житомирської області в особі її голови та [PERSON], згідно яких [PERSON] з 01.12.2017 року по 31.12.2017 року (договір №2) та з 02.01.2018 року по 01.05.2018 року (договір №1) була прийнята на посаду секретаря Берестовецької сільської ради, взяла на себе зобовязання забезпечити вірне ведення, облік та звітність документів сільської ради, що стосуються роботи секретаря, складати акти, видавати довідки та реєструвати їх, оформлювати свідоцтва про смерть та народження, здійснювати виписку та прописку, рішення виконкомів, рішення сесій положень, реєстрацію вхідної та вихідної кореспонденції та документів, що стосується обовязків секретаря сільської ради, складання заповітів та їх відправлення. Така робота має виконуватись виконавцем на свій ризик, він самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію правил внутрішнього розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески та загальнообовязкове державне страхування в звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням. Згідно п.1.2, 1.3 цих договорів Замовник забезпечує виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої договором, своєчасно прийняти й оплатити належним чином виконану роботу. Пунктами 2.1, 2.2 договорів передбачено, що за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду у розмірі 4100,00 грн. щомісяця та два рази на рік 50% до винагороди на [PERSON], 50% до Дня самоврядування при умові перевиконання місцевого бюджету. Оплата проводиться в термін виплати заробітної плати працівникам сільської ради. Статус сторін у вказаних договорах зазначено як Роботодавець та Працівник. Відповідачем не представлено доказів того, що за результатами виконаних робіт за участі обох сторін складались акти їх прийому. Позивач отримувала оплату на свій картковий рахунок. Відповідно до довідки відповідача №53 від 10.09.2018 року ним щомісячно позивачеві нараховувалась винагорода в сталій сумі (4100 грн.), з якої утримувались податки, що договорами передбачено не було, двічі була виплачена додаткова винагорода, яка не була повязана з виконаною роботою. Проаналізувавши вказані обставини, суд дійшов висновку про те, що відповідно до укладених сторонами договорів позивач фактично була прийнята на посаду секретаря сільської ради, на неї було покладено виконання всіх обовязків такого працівника за посадою, вона була забезпечена робочим місцем та необхідними засобами виконання роботи, отримувала оплату у сталому розмірі, незалежно від конкретних кількісних та якісних показників виконаної роботи, з якої (оплати) відповідач проводив утримання як з заробітної плати штатного працівника, їй виплачувалась додаткова винагорода, яка не була повязана з результатами виконаної роботи (фактично преміювання до свят), в тому числі і такої, що не була передбачена угодами додаткова винагорода до свята 8 Березня. Сторони угод визначили свій статус як роботодавець та працівник. Вказане свідчить про те, що фактично відносини за такими цивільно-правовими угодами є трудовими, а не цивільно-правовими, і укладені угоди лише маскували дійсні правовідносини, які виникли між сторонами. Дійшовши такого висновку, суд вважає, що оскільки позивач перебувала в фактичних трудових відносинах з відповідачем в період дії угод, які були оформлені як цивільно-правові договори, на неї поширюються норми трудового законодавства, в тому числі і ті, які передбачають відповідальність за порушення строків проведення розрахунку зі звільненим працівником (ст.117 КЗпП України), регулюють час відпочинку працівника (глава 5), гарантують вирішення індивідуальних трудових спорів. Відповідачем не спростовано доводи позивача про те, що виплата винагороди після закінчення строку дії договору №1 була здійснена невчасно, а саме 29.05.2018 року, що середньоденний заробіток позивача становив 180,89 грн.. Оскільки суд дійшов висновку про те, що фактично між сторонами існували трудові відносини, відповідач допустив затримку здійснення з позивачем розрахунку, яка становить 17 робочих днів, то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача відповідно до положень ст.117 КЗпП України становить 3075,13 грн.. Відповідно до ст.75, 79 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникові за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору, у перший рік роботи після закінчення шести місяців безперервної роботи на підприємстві, в установі, організації. Позивач пропрацювала у відповідача 5 місяців, тому право на отримання відпустки в неї на час припинення правовідносин не виникло. З цих підстав вимога про стягнення компенсації за невикористану відпустку є безпідставною, тому задоволенню не підлягає. Оскільки основною позовною вимогою, заявленою позивачем, є вимога про встановлення факту перебування в трудових відносинах з відповідачем, а решта вимог є похідними від вказаної, то суд вважає вимогу про відшкодування заподіяної моральної шкоди необґрунтованою, оскільки позивач обґрунтовує її тим, що відповідачем не було дотримано умову укладених цивільно-правових договорів про вільний режим роботи позивача. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору стягуються з відповідача. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: partial