Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 20349,71 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до заяви №б/н від 30.09.2010 відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Взяті на себе зобов`язання позивач виконав у повному обсязі надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором. Відповідач не надавав позивачу вчасно грошові кошти для погашення заборгованості, чим порушив зобов`язання за договором. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань утворилася заборгованість, яка станом на 31.05.2019 р. складає 20349,71 грн., з яких 570,20 грн. - заборгованість за кредитом; 15042,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3292,23 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 945,22 грн. - штраф (процентна складова). На підставі викладеного просив позов задовольнити. Суд, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилався на укладення між ним та відповідачем кредитного договору шляхом підписання анкети-заяви №б/н від 30.09.2010 р. про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (далі - Анкета-заява), відповідно до якої відповідач погодилася, що вказана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були їй надані в письмовому вигляді для ознайомлення складають між сторонами Договір про надання банківських послуг. Позивачем надано витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 9-32) (далі - Умови), але вказаний витяг не містить підпису відповідача, який би свідчив про те, що саме ці умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними підписуючи Анкету-заяву, а також те, що Умови в подальшому не змінювались без її відома. Суд наголошує, що позивачем не надано копії примірника Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який відповідно до ст. 207 ЦК України, як один із примірників договору, має містити підпис відповідача, а надано лише витяги з нього. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. До даних правовідносин не можна застосувати правила договору-приєднання, передбачені ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Оскільки надані позивачем витяг з Умов (а.с. 9-32) не містить підпису позичальника, а позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач підписуючи Анкету-заяву, а також те, що Умови в подальшому не змінювались, то Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору позивача з відповідачем, укладеного шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). На підставі викладеного суд вважає, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 9-32), який наданий позивачем на підтвердження своїх вимог не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 30.09.2010 р. шляхом підписання Анкети-заяви. Вказане вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано копію довідки про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 8), яка містить підпис відповідача та з якої вбачається, що сторони домовилися про ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2,5% в місяць, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. За договором № б/н від 30.09.2010 р. не вбачається, що сторони узгодили тип процентної ставки, а за ч. 4 ст.1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг), у разі укладення сторонами договору із застосуванням змінюваної процентної ставки у кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Такого порядку договір не містить. Отже, суд прийшов до висновку, що сторонами був укладений кредитний договір з фіксованою процентною ставкою. Позивач на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за договором кредиту посилається на розрахунок заборгованості за договором №б\\н від 30.09.2010 року станом на 31.05.2019 р. (а.с. 5-6) (далі - Розрахунок заборгованості) та копію Анкети-заяви (а.с. 7). Як вбачається із розрахунку заборгованості, позивач 01.09.2014 р. збільшив процентну ставку за кредитом з 30,00% до 34,80%, а з 01.04.2015 р. з 34,80% до 43,20%, що заборонено законом та не передбачено договором №б/н від 30.09.2010 р. в тій його частині, яка містить підпис відповідача. За весь час розгляду справи позивач не надав суду доказів того, що відповідач погодилася на збільшення банком розміру процентної ставки. Отже, суд встановив, що позивачем було збільшено розмір процентної ставки в односторонньому порядку, що не передбачено ані Тарифами (а.с. 8), ані Анкетою-заявою (а.с. 7) та заборонено ст.1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг). Таким чином, відповідач необґрунтовано здійснював нарахування заборгованості відповідачу за збільшеною в односторонньому порядку процентною ставкою, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом з моменту підвищення процентної ставки задоволенню не підлягають як необґрунтовані. Вказане вище узгоджується з позицією Верховного Суду в аналогічних справах, зокрема, у постанові від 27.12.2018 у справі № 275/253/16-ц (провадження №61-9366св18). Розрахунок заборгованості містить відомості лише про загальну заборгованість відповідача перед позивачем за умовами кредитного договору, а саме - заборгованість за кредитом, процентами, пенею, штрафами. При цьому заборгованість за процентами нараховувалась за необґрунтовано збільшеною процентною ставкою. За весь час розгляду справи позивач не надав суду обґрунтований розрахунок заборгованості. Суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок суми заборгованості за процентною ставкою, про яку сторони дійшли згоди відповідно до умов договору, оскільки позивачем не надано первинних документів бухгалтерського обліку, які можуть містити відомості про рух коштів по рахунку, а Розрахунок заборгованості складений таким чином, що суд не має можливості виокремити з нього суму заборгованості по процентам за користування кредитом за тією процентною ставкою, про яку сторони дійшли згоди при укладенні кредитного договору №б/н від 30.09.2010 р. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. З огляду на викладене суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в частині стягнення процентів за користування кредитом в розмірі, зазначеному в позовній заяві необґрунтованими та не доведеними. За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Тарифами (а.с. 8) передбачена відповідальність боржника за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором у вигляді штрафу та пені. Відповідно до ст. 549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. За таких обставин, враховуючи вище визначене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення пені слід відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки розмір штрафу значно перевищує розмір заборгованості по кредиту, суд,

Outcome: partial