Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-05 00:00:00

Позивач\~звернувся до суду з позовом\~до [PERSON]Д.(відповідач 1), [PERSON]О.(відповідач 2) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що\~13.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український [PERSON]», правонаступником якого є\~ПАТ «ПУМБ»(позивач),\~та відповідачем 1 укладено кредитний договір за № 5886052, за умовами якого відповідач 1 отримав кредит у розмірі 23527,00 доларів США для придбання транспортного засобу, визначеного у пункті 1.2. цього договору, з терміном повернення до 13.12.2014 року та зі сплатою 11 відсотків за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов»язань Відповідача 1 перед позивачем за кредитним договором між Банком та Відповідачем 2 був укладений Договір поруки № 5914222 від 13.12.2007 року за яким Відповідач 2 поручився перед Банком за виконання Відповідачем 1 зобов»язань за кредитним договором в повному обсязі, як солідарний боржник. За вказаним договором поруки Відповідач 2 відповідає перед Банком в тому ж обсязі, що й Відповідач 1, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки. За кредитним договором Відповідач 1 зобов»язався щомісячно здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах та строки, передбачених графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Позивач належним чином виконав свої обов»язки за Кредитним договором, відкривши Відповідачу 1 позичковий рахунок та надавши останньому обумовлені Кредитним договором грошові кошти у повному обсязі. Відповідач 1 порушив взяті на себе зобов»язання за Кредитним договором. У зв»язку з неналежним виконанням Відповідачем 1 обов»язків за кредитним договором станом на 16.11.2017 року виникла заборгованість у розмірі 27099,80 доларів США, з яких: 12348,88 доларів США заборгованість за сумою кредиту, 14750,92 доларів США заборгованість за непогашеними в строк відсотками за користування кредитом. Посилаючись на викладене,\~ПАТ «ПУМБ», просило стягнути з Відповідача 1 та Відповідача 2, як солідарних боржників на користь банку вищевказану суму заборгованості за кредитним договором, а також понесені судові витрати у вигляді сплаченого ним при зверненні до суду судового збору у розмірі 11060,78 грн.. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених в позові. Також вказувала на те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки за зобов»язаннями по поверненню грошових коштів та відсотків за користування кредитом, позовну давність слід рахувати з дати, яка визначена умовами договору як кінцева дата, тобто з 13.12.2014 року. Вказувала на те, що визначені в договорі строки платежів у погашення кредиторської заборгованості не є окремими грошовими зобов»язаннями перед банком, а є складовою єдиного грошового зобов»язання з повернення суми отриманого кредиту та сплати процентів, строк виконання якого є єдиним і визначений датою 13.12.2014 року (а.с.126-127). Просила суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку вказану у позові суму заборгованості за кредитним договором, яка утворилася станом на 16.11.2017 року. На питання суду пояснила, що розрахунок, заборгованості за відсотками за період з 09.12.2014 року по 16.11.2017 року в сумі 6236,32 доларів США, який вказаний в клопотанні представника відповідача (а.133-134) є вірним. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти вимог позивача з підстав викладених у відзиві (а.с.65-68, 132). Просив позовні вимоги до [PERSON], з урахуванням строку позовної давності(який просив застосувати до вимог), задовольнити частково. В задоволенні позовних вимог, пред»явлених до Відповідача 2 просив відмовити, посилаючись на ч.4 ст.559 ЦК України (строк дії поруки припинено), вказуючи, що позивач пропустив строк пред»явлення позову до поручителя. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Між сторонами склалися кредитні правовідносини. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст.\~509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.\~1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.\~1048 ЦК України). Встановлено, що 13.12.2007 року між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» (тепер ПАТ «Перший Український міжнародний банк») та [PERSON] \~укладено кредитний договір № 5886052 (а.с. 10-17), за яким позивач надав Відповідачу 1 кредит у розмірі 23527,00 доларів США для придбання транспортного засобу (п.1.2 договору), з виплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11 % річних, зі строком повернення кредиту до 13.12.2014 року (п.1.4. договору). Відповідно до п.3.2. кредитного договору Відповідач 1 зобов»язався повертати кредит частинами в розмірі та строки, передбачені Графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим в Додатку № 1, який є невід»ємною частиною цього договору (а.с.15-17). Згідно вказаного Додатку Відповідач 1 повинен був повертати кредит та проценти щомісячними платежами до 16 числа кожного місяця. Відповідно до п.2.3.2 кредитного договору, позивач надав кредит Відповідачу 1 шляхом перерахування суми кредиту з позичкового рахунку № 22033809998426 в Відділення № 3 філії ПУМБ м.Донецьк, МФФ 335537, який відкрився Банком для обліку сум, наданих позичальнику в кредит за цим договором, на картковий рахунок Позичальника № 26251959889199, відкритий в гривнях в відділення № 3 філії ПУМБ м.Донецьк, МФО 335537. Відповідно до п.2.3.3. кредитного договору, датою надання кредиту вважається дата списання коштів в валюті кредиту з позичкового рахунку, вказаного в п.2.3.2 договору. Факт виконання позивачем своїх зобов»язань за кредитним договором підтверджується меморіальним валютним ордером № 380121621 від 13.12.2007 року (а.с.9) і відповідачами не оспорювався. З липня місяця 2009 року Відповідач 1 припинив виконувати свої зобов»язання щодо повернення суми кредиту та з грудня місяця 2010 року щодо повернення процентів за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем (а.с.6-8). В зв»язку з нездійсненням Відповідачем 1 у встановлені кредитним договором строки платежів за кредитом та нарахованими процентами утворилась заборгованість. З метою забезпечення виконання зобов»язань Відповідача 1 перед позивачем за кредитним договором між Банком та Відповідачем 1 був укладений Договір застави транспортного засобу № 5947837 від 13.12.2007 року (а.с.22-28). Відповідно до вказаного договору застави Відповідач 1 (заставодавець) з метою забезпечення повного виконання основного зобов»язання, передав в заставу, а Заставодержатель (банк) прийняв в заставу на умовах, визначених у цьому договорі, транспортний засіб, зазначений в п.1.3. Договору застави, який належить заставодавцю на праві власності. У зв»язку з невиконанням Відповідачем 1 покладених на нього обов»язків за кредитним договором з повернення основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом, позивач, відповідно до п.5.2.2, 6.1-6.3 договору застави, звернувся за захистом своїх прав до приватного нотаріуса з проханням вчинити виконавчий напис на нотаріально посвідченій угоді з метою звернення стягнення на вищевказане рухоме майно. 11.04.2011 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] даховим Ю.Н. був вчинений виконавчий напис реєстровий № 884 про звернення стягнення на транспортний засіб, що належить на праві власності громадянину [PERSON] на користь стягувача ПАТ «Перший Український [PERSON] банк» та задоволено вимогу банку у розмірі 23773,49 доларів США та 2200,00 гривень (а.с.29). Вказаний виконавчий напис нотаріуса знаходився на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області (а.с.30). 22.08.2017 року на рахунок Позивача від ГТУЮ у Донецькій області надійшли грошові кошти у сумі 191757,92 грн., які були утримані з [PERSON] за виконавчим написом № 884 від 11.04.2011 року, що підтверджується копією постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП № 27566678 від 22.08.2017 року (а.с.29). Кошти, отримані від ГТУЮ у Донецькій області, які були примусово стягнуті з [PERSON], надійшли для погашення заборгованості за кредитним договором, але суми, що була отримана Банком, не були достатніми для повного погашення заборгованості за кредитним договором перед Банком. Вищевказані обставини представником відповідачів в судовому засіданні не оспорювались. Заборгованість Відповідача 1 перед банком станом на 16.11.2017 р. складає 27099,80 доларів США, з яких: 12348,88 доларів США заборгованість за сумою кредиту, 14750,92 доларів США заборгованість за непогашеними в строк відсотками за користування кредитом, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості. (а.с. 6-8). Розрахунок заборгованості представник відповідачів не оспорював, але просив застосувати до вимог позивача строк позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що строк позовної давності не є пропущеним, оскільки [PERSON] добровільно було погашено частину заборгованості за кредитним договором 14.08.2017 року. Вирішуючи питання в який частині підлягають задоволенню вимоги позивача суд виходить з такого. Згідно з нормою ст.\~526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як зазначалося вище, умовами кредитного договору встановлено, кредит надається позичальникові строком до 13.12.2014 року. протягом цього строку позичальник зобов»язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені цим Договором (п.1.4. кредитного договору). Відповідно до п.3.2. кредитного договору Відповідач 1 зобов»язався повертати кредит частинами в розмірі та строки, передбачені Графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим в Додатку № 1(а.с.15-17). Згідно вказаного Додатку Відповідач 1 повинен був повертати кредит та проценти щомісячними платежами (в розмірі зазначеному у Додатку № 1) до 16 числа кожного місяця. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Як встановлено судом, [PERSON] (Відповідач1) перестав добровільно виконувати щомісячні зобов»язання з погашення кредиту з липня місяця 2009 року(а.с.6 зворотній бік), а зобов»язання з погашення відсотків з грудня місяця 2010 року (а.с.7 зворотній бік). З вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості за відсотками банк звернувся 08 грудня 2017 року (саме цієї дати пакет позовної заяви з додатками здано на пошту а.с.46), включивши до позовних вимог всю заборговану суму за кредитом та відсотками. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачами було заявлено клопотання про застосування до вимог позивача позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що позичальник повинен був сплачувати кредит щомісяця до 16 числа наступного місяця в розмірах встановлених у Графіку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом (а.с.15-17), а відсотки за користування кредитом - щомісяця у термін з 10 по 16 число наступного місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні висновки містяться у правовій позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-116 цс 13 від 06.11.2013 року. Відповідно до ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зі змісту кредитного договору № 5886052 від 13.12.2007 року не вбачається положень, які б свідчили про домовленість сторін про збільшення позовної давності. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 16 числа кожного місяця, а відсотків - кожного місяця з 10 по 16 число, наступного за місяцем нарахування відсотків, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду 08.12.2017 року, то з урахуванням загальної позовної давності (3 роки), яку в судовому засіданні просили застосувати відповідачі до вимог позивача, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню за період з 08.12.2014 року, а саме з Відповідача 1 підлягає стягненню: частина кредиту, що підлягала поверненню у строк до 13 грудня 2014 року за період з 10.11.2014 року по 13.12.2014 року в розмірі 298,67 доларів США (а.с.7), відсотки, які нараховані за період з 10.11.2014 року по 16.11.2017 року в розмірі 6236,32 доларів США (а.с.8). В решті позовних вимог слід відмовити у зв»язку зі спливом строку позовної давності. Що стосується доводів позивача з приводу того, що перебіг строку позовної давності перервався, оскільки 23.08.2017 року Відповідач 1 погасив частину боргу, то до вказаних доводів суд відноситься критично виходячи з такого. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2891цс16 від 08 листопада 2017 року. В судовому засіданні, встановлено, що погашення частини боргу за кредитним договором 23.08.2017 року здійснювалось Відповідачем 1 не добровільно, оскільки вказані суми були стягнуті з [PERSON] державною виконавчою службою внаслідок виконання ВП № 27566678 щодо примусового виконання виконавчого напису № 884 виданого 11.04.2011 року (а.с.30). Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що добровільного погашення боргу з боку Відповідача 1 не було, а отже не можна вважати, що перебіг позовної давності 23.08.2017 року було перервано. Що стосується вимог позивача до [PERSON] (Відповідача 2), то в задоволені позовних вимог до вказаного відповідача слід відмовити виходячи з такого. Для забезпечення виконання зобов»язань Відповідача 1 за кредитним договором № 5886052 від 13.12.2007 року, банком з Відповідачем 2 ([PERSON]О.) 13.12.2007 року було укладено договір поруки № 5914222 (а.с.18-21). За вказаним договором поруки Поручитель [PERSON] поручилася перед кредитором за виконання боржником ([PERSON]Д.) зобов»язань за кредитним договором № 5886052 від 13.12.2007 року. Відповідно до п.1.2. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов»язання Боржником в повному обсязі. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки. У разі порушення боржником зобов»язання, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право кредитора вимагати виконання зобов»язання в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо (п.1.3. договору поруки). Відповідно до п.6.1. договору поруки, порука за цим договором припиняється з припиненням зобов»язання, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. Відносини, повязані з порукою, врегульовано нормами § 3 гл. 49 розд.\~І кн. 5 ЦК. Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку та відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Вимога до поручителя може бути предявлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст.\~553\~ЦК, у випадку порушення зобовязання боржником. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 554 ЦК, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦПК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, зобовязання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобовязаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті\~252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Судом встановлено, що умови договору поруки № 5914222 (а.с.18-21) про те, що порука припиняється з припиненням зобов»язання не свідчать, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. Виходячи з наведеного, для задоволення вимог пред»явлених до поручителя, позивач вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки позивач повинен був предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Позивач пред»явив вимоги до поручителя лише 08.12.2017 року, тобто більш ніж через шість місяців після настання строку виконання чергового платежу за основним зобов»язанням. Тому, враховуючи викладене вимоги позивача до поручителя ([PERSON]О.) задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial