Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача та витребування безпідставно набутого майна. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03.03.2016 року між ним та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір № 003533 фінансового лізингу, згідно умов якого відповідач зобов»язався придбати предмет лізингу - автомобіль «Hyundai» модель «Accent» комплектація «Optima» з об»ємом двигуна 1,4 л з бензиновим двигуном, та передати предмет лізингу у його (позивача) користування на умовах лізингу згідно зазначеного договору. Він (позивач) зобов»язувався сплачувати лізингові та інші платежі по договору. 03.03.2016 року на виконання умов договору ним було здійснено перерахунок грошових коштів в сумі 53600 грн. як оплату на розрахунковий рахунок відповідача, що підтверджується відповідною квитанцією. Як зазначає позивач, в порушення вимог ст.ст.4, 6, 10, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», в договорі не вказано, який саме транспортний засіб буде передано у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, внутрішньої комплектації, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (найменування продукції), що порушує його право на отримання достовірної інформації про продукцію. Також, між сторонами не було підписано додаток № 3 до договору, який містить графік покриття витрати та виплати лізингових платежів, що є істотними умовами. Крім того, на думку позивача, п.12.1 договору лізингу суперечить положенням п.4 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживача», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв»язку з розірванням або невиконанням договору, є несправедливою умовою договору. Тому позивач вважає, що в договорі фінансового лізингу обмежено його права, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять дисбаланс прав та обов»язків сторін на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить: визнати несправедливими положення договору №003533 фінансового лізингу від 03.03.2016 року, включаючи ціну договору; визнати оспорюваний договір недійсним у цілому; стягнути з відповідача на його користь сплачений авансовий платіж в сумі 53600 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги з підстав та обставин, викладених у позовній заяві, підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник відповідача Полякова Т.Т., будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явилась, причини неявки суду не повідомила. При цьому, представником відповідача Поляковою Т.Т. надано пояснення в судовому засіданні, а також письмові заперечення по справі. Так, заперечуючи проти позову, представник відповідача вказала на те, що при підписанні договору сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов (предмет лізингу, розміри лізингових платежів та строк лізингу), визначених такими законодавством для договорів фінансового лізингу, у належній формі (письмовій), засвідчивши свої наміри на виникнення обопільних прав та кореспондуючих їм обов»язків за таким договором, власноручно підписавши оригінали кожної сторінки договору із додатками № 1 та № 2 до нього у двох екземплярах. Таким чином, на думку представника відповідача, договір є укладеним із дотриманням усіх обов»язкових умов чинності договору фінансового лізингу та відсутні підстави для визнання його недійсним. Представник відповідача зазначила і про те, що підписання самого договору є засвідченням обізнаності із викладеними у ньому положеннями, а також підтвердженням того, що при укладенні договору сторони дійшли згоди щодо обставин, на підставі яких вчиняється правочин. Позивач власноручно заповнив заяву, за змістом якої повідомляв про уважність прочитання та зрозумілість умов договору фінансового лізингу № 003533 від 03.03.2016 року та отримання коректно викладених відповідей від представника товариства, а також отримання свого примірнику договору. Позивачу при укладенні договору не заборонялось уважно, детально та прискіпливо прочитати та ознайомитись з усіма умовами договору, йому не заборонялось скористатись юридичною допомогою правника, який би зміг розтлумачити йому всі умови договору, які, на його думку, є несправедливими. Натомість, позивач самовпевнено на власний ризик підписав кожну сторінку договору та вніс на розрахунковий рахунок підприємства грошову суму, сим самим підтвердив свої наміри та бажання на настання наслідків за договором. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зауважила і про те, що відповідно до п.1.7 ст.1 та п.4.3 ст.4 договору, сторони підписують додаток № 3 лише у момент передання акту прийому-передачі предмета лізингу, тобто після внесення лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже встановленого авансового платежу у разі зміни предмета лізингу відповідно до п.п.9.4, 9.6 ст.9 договору. Тобто, вказані попередні розміри щомісячних лізингових платежів залишаються без змін й під час підписання додатку № 3 та можуть змінюватись лише у випадку зміни предмета лізингу чи вартості обраного предмета лізингу. Також, відповідно до п.8.3 ст.8 договору, сторони погодились на зміну гривневого еквіваленту вартості предмета лізину, який визначений на момент укладення договору у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Пункт 8.4 встановлює, що лізингоодержувач повідомлений про всі валютні ризики під час виконання своїх обов»язків за договором та прийняв їх на себе. В своїх запереченнях представник відповідача зазначила, що у договорі предмет фінансового лізингу, відносно якого сторони вступили у такого роду цивільно-правові відносини, визначений у п.1.1 ст.1 договору та у специфікації, яка визначається у додатку № 2 до договору. Зокрема, у договорі сторони визначили наступні ознаки предмета, а саме: марку/модель, комплектація/модифікація, об»єм/тим двигуна, тип КПД, привід. За умовами послуги фінансового лізингу, предмет лізингу буде набуватися саме у майбутньому, тому сторони на момент підписання договору визначають найбільш можливі індивідуальні ознаки предмета лізингу, такими, як марка, модель, комплектація/модифікація, об»єм двигуна, що і визначені у специфікації до договору. Більш конкретні індивідуальні ознаки транспортного засобу, зокрема, номер кузова (VIN код), колір, рік виробництва, характеристик внутрішньої комплектації при підписанні договору фінансового лізингу є логічно неможливим. Отже, в договорі встановлені всі необхідні індивідуальні ознаки предмета лізингу, які б вирізняли його з-поміж інших предметів. Представник відповідача також вважає необґрунтованою позицію позивача щодо несправедливості по відношенню до нього умов договору, як таких, що притіняють його права, як лізингоодержувача, чим спричинено значний дисбаланс прав та обов»язків сторін договору на користь лізингодавця. Крім того, представник відповідача зауважила про те, що 10.03.2016 року позивач, не виконавши в повному обсязі зобов»язальних умов договору зі свого боку, звернувся до товариства з заявою про розірвання договору. Опрацювавши заяву, відповідачем було підготовлено відповідь та направлено позивачу, за змістом якої позивачу повідомлялось про прийняття його волі про розірвання договору та про наслідки розірвання. Також позивача було повідомлено про необхідність надання банківських реквізитів для проведення остаточних розрахунків між сторонами правочину, однак і по сьогоднішній день таких реквізитів позивачем не надано. Таким чином, представник відповідача вважає, що оспорюваний договір є розірваним. Посилаючись на викладене, представник відповідача Полякова Т.Т. просила в задоволенні позову відмовити. Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 03.03.2016 року року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено Договір № 003533 фінансового лізингу, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль «Hyundai», модель «Accent», комплектація «Optima», з об»ємом двигуна 1,4 л з бензиновим двигуном, тип КПП CVT, привід 2 WD (а.с.7-12, 15, 16). Відповідно до п.1.3 Договору, відповідач взяв на себе зобов»язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. 03.03.2016 року позивачем сплачено на рахунок відповідача адміністративний платіж згідно договору в розмірі 53600 грн., що підтверджується квитанцією № 1346\\зЗ (а.с.13). 10.03.2016 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» з заявою про розірвання договору в зв»язку з невідповідністю умов домовленості з договором з посиланням на обман співробітника, який укладав договір (а.с.31). Листом № 1574 від 24.03.2016 року ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» повідомило позивача про розірвання договору з 10.03.2016 року на підставі заяви позивача від 10.03.2016 року (а.с.32). Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті З ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до п.п.3, 7 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. У разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 1 ст. 806 ЦК України). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. До несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Згідно ч. 5,6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому. Як зазначає позивач, в порушення вимог ст.ст.4, 6, 10, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», в договорі не вказано, який саме транспортний засіб буде передано у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, внутрішньої комплектації, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (найменування продукції), що порушує його право на отримання достовірної інформації про продукцію. Також, між сторонами не було підписано додаток № 3 до договору, який містить графік покриття витрати та виплати лізингових платежів, що є істотними умовами. Крім того, на думку позивача, п.12.1 договору лізингу суперечить положенням п.4 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживача», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв»язку з розірванням або невиконанням договору є несправедливою умовою договору. Тому позивач вважає, що в договорі фінансового лізингу обмежено його права, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять дисбаланс прав та обов»язків сторін на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Дослідивши оспорюваний договір, суд вважає, що позивачем не доведено, що умови укладеного договору всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс прав та обов»язків сторін. Крім того, волевиявлення позивача в момент укладення договору було вільним, відповідало його внутрішній волі, про що свідчать його підписи на договорі, а також в заяві від 03.03.2016 року про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору та отримав усі коректно викладені відповіді від менеджера-консультанта (а.с.30). Також, умови договору містять істотні умови щодо предмету договору, а саме визначено, що предметом договору є автомобіль «Hyundai», модель «Accent», комплектація «Optima», з об»ємом двигуна 1,4 л з бензиновим двигуном, тип КПП CVT, привід 2 WD (а.с.7-12, 15, 16). Тобто, визначені індивідуальні ознаки для транспортного засобу. Посилання позивача в обґрунтування позову на те, що між сторонами не було підписано додаток № 3 до договору, який містить графік покриття витрати та виплати лізингових платежів, що є істотними умовами, не дають підстав для задоволення позову, оскільки вартість предмета лізингу, розмір платежів, сплата лізингових періодичних платежів визначені розділами 8 та 10 договору, а відповідно до п.п.1.7, п.4.3 договору, сторони підписують додаток № 3 лише у момент передання акту прийому-передачі предмета лізингу, тобто після внесення лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже встановленого авансового платежу у разі зміни предмета лізингу відповідно до п.п.9.4, 9.6 ст.9 договору. Таким чином, за умовами договору визначено всі його істотні умови і передбачено, що попередні розміри щомісячних лізингових платежів залишаються без змін під час підписання додатку № 3 та можуть змінюватись лише у випадку зміни предмета лізингу чи вартості обраного предмета лізингу. Суд звертає увагу і на те, що оспорюваний договір є розірваним згідно заяви позивача від 10.03.2016 року, який посилався на невідповідність умов домовленості з договором з посиланням на обман співробітника, який укладав договір (а.с.31). В той же час, позивачем не конкретизовано та не доведено факт його обману з боку працівників відповідача. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, а позивач є особою, звільненою від сплати судового збору, судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed