Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить: визнати дійсним договір дарування нерухомого майна від 24 червня 1996 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Надрічненської сільської ради Тарутинського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №18; визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 24 червня 1996 року між ним та\~ [PERSON] було складено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Надрічненської сільської ради Тарутинського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за №18. Після укладення зазначеного договору дарування відбулося повне його виконання з обох сторін. Однак, зазначений договір дарування не був посвідчений нотаріально. На теперішній час посвідчити його нотаріально неможливо. Вказані обставини позбавляють позивача можливості користуватись та розпоряджатися належним йому майном, що стало підставою для звернення до суду. Позивач в судове\~ засідання не з`явився, на розгляд суду від представника позивача надійшла заява з проханням розглянути справу у їх відсутність, на уточнених позовних вимогах наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. На адресу суду від представника відповідача\~\~ надійшла\~ заява, в якій він зазначив, що з позовними вимогами позивача згоден та просить розглянути справу без його участі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, про свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з її підписом, який засвідчує отримання нею судової повістки. Причини неявки суду не повідомила. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~ З матеріалів справи вбачається, що 24 червня 1996 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншою сторони укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв належний [PERSON] \~ на підставі свідоцтва про право на спадщину №І-39 від 14 липня 1994 року виданого Тарутинською державною нотаріальною конторою житловий будинок [ADDRESS] (а.с.9-10). Договір дарування від 24 червня 1996 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений секретарем виконавчого комітету Надрічненської сільської ради Тарутинського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №18. Відповідно до довідки виконавчого комітету Надрічненської сільської ради Тарутинського району Одеської області №982 від 09 листопада 2020 року, згідно рішення Надрічненської сільської ради №35 від 06 серпня 2003 року проведено зміна назв вулиць та нумерації будинків у селі Надрічне, у зв`язку з чим вулиці «Леніна» присвоєна назва «Центральна», приватному житловому будинку під № «105» присвоєно № «109» (а.с.11). До введення в дію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (01.01.2013), право власності на житловий будинок [ADDRESS] в КП «Тарутинське РБТІ» не зареєстровано, що підтверджується довідкою КП «Тарутинське РБТІ» Тарутинської районної ради Одеської області №459 від 17 листопада 2020 року\~\~ (а.с.12). Проте, з довідки виконавчого комітету Надрічненської сільської ради Тарутинського району Одеської області №1008 від 16 листопада 2020 року вбачається, що згідно з Погосподарською книгою №1 Надрічненської сільської ради на 2016-2020 роки житловий будинок [ADDRESS] значиться за [PERSON] за особистим рахунком № [NUMBER] (а.с.15), що також підтверджується копією Погосподарської книги №1 Надрічненської сільської ради на 2016-2020 роки (а.с.16). Однак, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Драгой І.І. від 09 листопада 2020 року №55030451 [PERSON] відмолено у державній реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки наданий ним для реєстрації права власності договір дарування від 24 червня 1996 року №18, виданий Надрічненською сільською радою Тарутинського району Одеської області не відповідає правовим нормам, які діяли на час посвідчення цього договору, а саме посвідчений органом самоврядування, до повноважень якого не входить посвідчення договорів відчуження нерухомого майна (а.с.13). Тож, судом встановлено, що правочин обома сторонами повністю виконаний, оскільки позивач прийняв у дар вказаний вище житловий будинок у свою власність у відповідача, виконавши взяті на себе зобов`язання за договором дарування, а\~ відповідач виконав зобов`язання по передачі будинку позивачу. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме дарування будинку, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 р. положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а саме після 01.01.2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 р., положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тож, розглядаючи вимогу позивача про визнання договору дарування від 24 червня 1996 року дійсним, суд користується нормами Цивільного Кодексу /в редакції 1963 року/, оскільки вони діяли на момент укладення договору, тобто до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України /в редакції 2003 року/. Статтею 244 ЦК УРСР ( в редакції Закону від 29 грудня 1996 року) передбачено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР (1963 р.), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору стаття 48 цього Кодексу. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (1963 р.) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Ст. 153 ЦК УРСР передбачено, до договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до п.2постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на зазначені обставини суд вважає, що позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення вищевказаного договору дарування будинку, його виконання та обставини, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. При таких обставинах позовні вимоги позивача щодо визнання договору дарування житлового будинку правомірні, основані на нормах ч. 2 ст.47 ЦК УРСР (1963 р.), що регулювала дані правовідносини на час укладення договору дарування і підлягають задоволенню. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною радою України від 17.07.1997 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірним, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1, 3 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що сторонами виконані всі істотні умови договору, а також, що майно було правомірно прийнято у дар позивачем, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання за ним права власності в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved