Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним. Посилався на те, що 22.09.2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 49,50 кв.м., в тому числі житловою площею 27,10 кв.м. Вважає зазначений договір частині покупця з огляду на наступне. Так, на початку 2000 років він разом із сім'єю переїхав проживати на територію України. Відповідач є його рідним братом у зв'язку з чим вони тимчасово мешкали у його квартирі. Влітку 2007 року [PERSON] запропонував йому викупити у нього квартиру [ADDRESS], на що він погодився. Однак, в той же час до нього звернувся брат з проханням про допомогу, оскільки він мав намір отримати в банку кредит. [PERSON] попросив оформити цю квартиру на його ім'я, для того, щоб він вирішив свої проблеми з банком. Тому він, купуючи зазначену квартиру, вирішив у договорі купівлі-продажу від 22.09.2007 року зазначити покупцем свого брата [PERSON]. Разом з тим, кошти за квартиру продавцям [PERSON] були передані ним особисто. Таким чином, фактичним власником та покупцем квартири був він, незважаючи на те, що в договорі було вказане ім'я його брата. З моменту купівлі по даний час у квартирі проживає його сім'я. В подальшому, він неодноразово звертався до відповідача з проханням переоформити квартиру на нього, однак, відповідач ухиляється від вирішення питання в добровільному порядку. Просив, відповідно до ст.203, ст.215, ст.235 Цивільного кодексу України, визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що був укладений 22.09.2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] недійсним. Також просив визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за ним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав. Пояснив, що фактичним покупцем квартири [ADDRESS] був позивач. Договір купівлі-продажу квартири був оформлений на його ім'я з метою полегшення отримання кредиту у банку. Не заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача також позов визнав та підтримав пояснення, надані відповідачем. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову. Пояснила, що її довірителька та відповідач перебували у шлюбі. На момент укладення спірного правочину відповідач не перебував у скрутному матеріальному становищі та мав у власності три квартири та інше майно. Просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Треті особи [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 22 вересня 2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 49,50 кв.м., в тому числі житловою площею 27,10 кв.м. (а.с.9). Вказаний договір був підписаний сторонами та нотаріально-посвідчений. Продаж квартири вчинено за 63706 гривень. Пунктами 8, 10 Договору сторони підтвердили, що підписання цього договору буде свідчити про те, що його повністю відповідають їх волевиявленню. Цей договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з поданої до суду позовної заяви, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22.09.2007 року на підставі ст.203, ст.215, ст.235 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Аналізуючи положення вказаної статті, суд зазначає, що для визнання правочину удаваним необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волі учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Таким чином, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Як було встановлено судом, позивач, вважаючи оспорюваний правочин в частині покупця удаваним, посилався на те, що відповідачу на момент укладення угоди було відомо, що фактичним покупцем квартири є позивач, а його ім'я в якості покупця в договорі зазначено лише формально. При вирішенні даного спору, суд враховує роз'яснення надані в абз. 2 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не був стороною вказаного договору, та допустимих доказів на підтвердження наміру продавців [PERSON], [PERSON], які теж виступили стороною оспорюваного правочину, приховати дійсного покупця квартири суду надано не було. Посилання позивача в якості підтвердження удаваності правочину в частині покупця на розписку від 22.09.2007 року, складену від імені [PERSON], не може бути прийняте до уваги судом, оскільки зазначена розписка належним чином засвідчена не була, [PERSON] у судовому засіданні не підтвердив факт написання розписки. Крім того, суд враховує, що вказана розписка була складена від імені лише одного з продавців квартири, в той час як відповідно до оспорюваного правочину продавцями квартири виступили три особи. Суд також враховує, що оскільки [PERSON] не був стороною спірного правочину, до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 235 ЦК України, які містять правові наслідки удаваного правочину, який сторони правочину насправді вчинили для приховання іншого правочину, і стосуються тільки сторін договору. Проаналізувавши положення оспорюваного правочину, суд приходить до висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу від 22.09.2007 року були дотримані та виконані всі необхідні умови, які визначенні чинним законодавством для даного виду договору, і укладаючи оскаржуваний договір сторони мали на меті укласти саме договір купівлі-продажу та не мали наміру приховувати будь-який інший правочин. Суд також приймає до уваги ту обставину, що підстави, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог є суперечливими. Зокрема, позивач вказуючи на те, що договір купівлі-продажу квартири був оформлений на ім'я його брата з метою полегшення отримання кредиту у банку, не надав суду доказів на підтвердження зазначеної обставини. Крім того, зазначена обставина спростовується доказами наданими третьою стороною [PERSON], з яких вбачається, що момент укладення оспорюваного правочину у власності відповідача було наявне інше нерухоме майно, яким у разі потреби [PERSON] міг би забезпечити свої кредитні зобов'язання перед банком. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволенню позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На підставі наведеної норми Закону, суд відмовляє в прийнятті визнання позову відповідачем, оскільки визнання відповідачем позову суперечить вимогам Закону. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири від 22.09.2007 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 235 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed