Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності, встановлення факту проживання однією сімєю із спадкодавцем, визнання права власності на ? частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. Позивач [PERSON] та його представники у судовому засіданні свої вимоги підтримали у повному обсязі і просили суд предявлений позов задовольнити, визнавши недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку від 29.07.2016 року та скасувавши державну реєстрацію права власності на 1/2 частину домоволодіння №65-д по вул. Широкій в м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області за [PERSON]. Крім того, просили визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON], внесену згідно Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30714527 від 30.07.2016 року на 1/2 частину домоволодіння №65-д по вул. Широкій в м. Підгородне, Дніпровського району Дніпропетровської області. Разом з тим, позивач [PERSON] просить суд встановити факт його постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON], яка померла 16.06.2014 року, за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м.Підгородне, вул. Широка, №65-д та визнати за ним право власності на 1/2 частину даного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері. Представник відповідача в судове засідання заперечував проти предявленого позову, вважаючи вимоги [PERSON] необґрунтованим, безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства, про що надав до суду відповідні письмові заперечення в яких проси суд залишити позовні вимоги без задоволення. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного висновку. Встановлено, що відповідач [PERSON] є племінником позивача [PERSON], та рідним сином рідного брата позивача [PERSON], який помер 26 вересня 2015 року. Також, матері позивача - [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17.10.1975 року, виданого виконавчим комітетом Підгородненської селищної ради на підставі рішення виконкому від 08.10.1975 року №99 та зареєстрованого в БТІ за №4494-28 від 17.10.1975 року, належало домоволодіння №65-д по вул. Широкій в м. Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Як встановлено у судовому засіданні, в домоволодінні №65-д по вул. Широкій в м. Підгородне, проживали та були зареєстровані батьки позивача: [PERSON] та [PERSON]. У свою чергу позивач [PERSON] також до 1992 року проживав та був зареєстрований даному домоволодінні, однак з 1993 року він зі своєю родиною: дружиною та дітьми проживали в [INFO] але згодом, в 2000 році його родина знову повернулася на постійне місце проживання в спірне домоволодіння №65-д по вул. Широкій в м. Підгородне. Крім того, в липні 2005 року в спірному домоволодінні №65-д по вул.Широкій були зареєстровані двоє дітей позивача: син [PERSON] та син [PERSON], а в липні 2008 року була зареєстрована його дружина [PERSON], сам позивач та ще двоє його дітей проживали в будинку без реєстрації. У свою чергу брат позивача - [PERSON] був зареєстрований в спірному домоволодінні в червні 2008 року, але в домоволодіння постійно не проживав. Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що батько позивача [PERSON] помер 22.11.2008 року, а мати [PERSON] померла 16.06.2014 року та на момент смерті своєї матері позивач [PERSON] постійно проживав разом з нею з 2000 року та, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, є таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. у сою чергу, брат позивача - [PERSON], помер 26 вересня 2015 року, а в жовтні 2016 року позивачу від відповідача [PERSON] стало відомо про те, що він оформив в судовому порядку право власності на своє ім'я на спірне домоволодіння та продав його відповідачу по справі [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 07.09.2016 року, згідно якого [PERSON] продав спірне домоволодіння №65-д по вул. Широкій в м. Підгородне, відповідачу [PERSON] 1/2 частину за договором купівлі-продажу, серія та номер:1427 від 30.07.2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Договори купівлі-продажу були посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] У свою чергу, позивачем вищевказане рішення суду було оскаржено і рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.07.2016 року було скасовано, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Так, в силу вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи те, що право власності на домоволодіння №65-д по вул. Широкій в м. Підгородне за [PERSON] не визнано, домоволодіння ним було відчуджено незаконно, договори купівлі - продажу часток спірного домоволодіння від 29.07.2016 року та від 30.07.2016 року підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, що відповідає заявленому позивачем способу захисту своїх прав. Положеннями ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В силу ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, оскільки реєстрація права власності на домоволодіння №65-д по вул. Широкій в м. Підгородне була проведена на підставі недійсних договорів купівлі-продажу домоволодіння, які є недійсними з моменту їх вчинення, вона підлягає скасуванню. Крім того, судом встановлено, що позивач [PERSON] на момент смерті своєї матері [PERSON] проживав разом з нею за однією адресою та є таким, що прийняв спадщину, але оскільки він не був зареєстрований за однією адресою з матір'ю, то йому необхідно встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також, спадщину після смерті [PERSON], окрім позивача прийняв його брат - [PERSON], тобто їм належить по 1/2 частині на спадкове майно. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ст. 1222 Цивільного кодексу України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. На підставі викладеного, позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved