Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійним договору оренди землі від 04.09.2009 року, укладеного між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] щодо земельної ділянки загальною площею 6,82 га, розташованої в с. Буховецьке Бобринецького району Кіровоградської області обґрунтовуючи вимоги тим, що договір оренди землі позивач не підписував, відтак, відповідач користується земельною ділянкою позивача за відсутності на те згоди та волевиявлення позивача. Крім того, в договорі виправлений строк на який він укладався, дату здійснення виправлення та ким вчинене виправлення не зазначено. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та додатково пояснив, що спірний договір оренди землі він не підписував за станом здоровя. Від його імені договір оренди укладений між ним та ФОП [PERSON] на 5 років підписувала дружина [PERSON] без довіреності, але за його згодою, оскільки всі документи від його імені підписує дружина. Про існування спірного договору на 10 років він разом з дружиною дізнались лише 25 травня 2011 року, однак спірний договір він та дружина не підписували, що є підставою для визнання договору оренди недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, також додатково пояснив, що спірний договір позивач не підписував та в користування відповідачу земельну ділянку не передавав, про існування спірного договору позивач дізнався лише у 2011 році. Крім того, в спірному договорі міститься виправлення в слові «десять» не застережене підписами сторін, а реєстрацію договору з невідомих причин затягнено, а саме договір був зареєстрований через рік після підписання. Також згідно умов договору розмір орендної плати переглядається раз в три роки, однак відповідач не змінив розмір орендної плати, оскільки до договору зміни не вносились. Представники позивача [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позові та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог пояснивши, що договір був укладений та підписаний особисто позивачем, орендна плата переглядалась в бік підвищення, відповідач самостійно її збільшував. Позивач про зміну умов договору до відповідача не звертався, а договір після підписання було відразу подано на реєстрацію. Крім того, пояснила, що спірний договір відповідач не підписував, який від його імені та за його дорученням підписала мати відповідача. В судовому засіданні від 11.08.2015 року подала до суду заяву про застосування позовної давності в якій просила застосувати до позовних вимог [PERSON] трирічний строк позовної давності та відмовити йому в задоволенні позову, оскільки з часу, коли позивач дізнався про існування спірного договору 25 травня 2011 року до дати звернення до суду 27 травня 2015 року пройшло чотири роки, а строк позовної давності пропущений без поважних причин (а.с.77-78). Представник відповідача [PERSON] підтримав позицію представника [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів, в межах заявлених вимог. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 23 жовтня 2001 року [PERSON] Буховецькою сільською радою народних депутатів виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії І-КР №007833 на земельну ділянку площею 6,82 га, розташовану на території Буховецької сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.7). 04 вересня 2009 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди терміном на десять років, за яким обєктом оренди є земельна ділянка, загальною площею 6,82 га, належна позивачу на підставі Державного акту І-КР серія №007833, що підтверджується копією договору (а.с. 8). Згідно з ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ч. 2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно із ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема ч.3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підписання договору особою, яка не має на це повноважень та відсутність волевиявлення власника, є підставою для визнання договору недійсним (ст.ст. 203, 215 ЦК України). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що є дружиною позивача та всі документи від його імені завжди підписує вона. У 2008 році від імені чоловіка та за його згодою вона підписувала договір оренди землі, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] строком на 5 років. 25 травня 2011 року представник відповідача [PERSON] привезла спірний договір оренди землі від 04 вересня 2009 року укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] підписаний сторонами та зареєстрований, з якого вона з чоловіком дізналася, що договір укладений на 10 років. Після чого вона звернулась до [PERSON] за розясненням з приводу строку укладення договору, на що остання відповіла, що договір можна розірвати в любий момент. Спірний договір оренди вона та чоловік не підписували. У 2013-2014 роках вона та її син звертались до відповідача з вимогою про повернення земельної ділянки, на що останній повідомив, що договір укладено на 10 років. Починаючи з 2011 року чоловік отримував орендну плату. В судовому засіданні сторона позивача стверджувала про порушення прав позивача як власника та орендодавця, оскільки спірний договір оренди позивач не підписував, однак вказана обставина, на яку посилається позивач, не знайшла своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки не підтверджена позивачем будь-якими належними та допустимими доказами по справі, оскільки для зясування питання щодо належності підпису особі потребує спеціальних знань у галузі почеркознавства, якими суд не володіє, а від призначення почеркознавчої експертизи позивач та його представники відмовились посилаючись на відсутність коштів. Крім того, судом встановлено про наявність у позивача волевиявлення на укладення спірного договору, що також підтверджується його поясненнями та свідка [PERSON] Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що відповідач не підписував спірний договір, який від імені останнього підписала мати, що є підставою для задоволення позову суд відхиляє, оскільки з вказаних підстав позов не заявлявся, а змінювати підстави позову можна лише до початку розгляду справи по суті шляхом подання письмової заяви. Крім того, позивач не довів, що підписаний договір не відповідає волевиявленню та внутрішній волі сторін на момент його укладення. Крім того, позивач дізнався про існування спірного договору у 2011 році, однак вказаний договір сторони не оспорювали та в подальшому вчиняли дії, що свідчать про схвалення договору, зокрема отримували орендну плату. У зв'язку з недоведеністю позивачем фактів порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду, підстави для судового захисту цих прав відсутні, тому з урахуванням вище встановлених обставин в задоволенні позову слід відмовити. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З пояснень позивача [PERSON] та свідка [PERSON] судом встановлено, що про порушення своїх прав позивач дізнався 25 травня 2011 року, однак в судовому порядку протягом трьохрічного строку позовної давності договір не оспорив, атому пропустив його без поважних причин. Посилання на те, що позивач вважав, що договір може бути розірваний в будь-який час, неправильні розяснення та юридична необізнаність, на яку наполягає сторона позивача не є поважними причинами пропуску строку позовної давності. З матеріалів справи вбачається, що позивач до суду звернувся 27 травня 2015 року (а.с.2), тобто після спливу трьохрічного строку позовної давності, а тому твердження представника відповідача про його пропуск доведені та знайшли своє підтвердження під час розгляду судом справи. Згідно ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, у звязку з тим, що позовна давність застосовується у разі наявності підстав для задоволення позову по суті спор, суд відмовляє в його застосуванні.

Outcome: dismissed