Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання недійсним заповіту, в якому просив визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] та посвідчений Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 липня 2002 року за реєстровим номером 2-1202. В обґрунтування позову зазначив, що 01 грудня 2009 року помер його дідусь [PERSON], який мешкав за адресою: [ADDRESS], спадкоємцем якого він є за представленням, оскільки ще при житті дідуся помер його батько та син спадкодавця [PERSON]. На день смерті дідуся [PERSON] залишилась спадщина, а саме квартира [ADDRESS]. З метою прийняття спадщини позивач звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, але йому було відмовлено, оскільки дідусь склав заповіт на користь дальньої родички відповідача [PERSON], який було складено та посвідчено Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 липня 2002 року за реєстром №2-1202. Позивач вважає, що зазначений заповіт за формою та змістом не відповідає вимогам законодавства, а тому має бути визнаний судом недійсним. Позивач вказує на порушення норм ст.1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Також, всупереч вимог п.9 Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року за №419, в заповіті не зазначено, що [PERSON] особисто ознайомився з текстом проекту документа або його зачитала йому вголос посадова особа, яка посвідчувала заповіт, що є порушенням закону, а відповідно і підставою для визнання його недійсним. Враховуючи вищевикладене позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] пояснила, що за життя спадкодавець [PERSON] зазначав, що все своє майно він збирався залишити у спадок своїм внукам, оскільки його діти померли. Вказала, що [PERSON] мав дуже поганий зір, чим скористалась відповідач. Відповідач та її представник [PERSON] проти позовних вимог заперечували та просили у їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи - Третьої дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. На адресу суду надано письмове заперечення, в яких просили у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки позовна заява ґрунтується на нормах законодавства, які не були чинні на момент посвідчення заповіту. Порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених , затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №419, не регулював діяльність нотаріусів і ніякого відношення до оформлення заповіту від 19 липня 2002 року, реєстр №2-1202 від імені [PERSON] не має, так як до заповітів, що регулювались цим Порядком, відносяться заповіти громадян, що знаходяться на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувальних установах, заповіти громадян, що знаходяться в плаванні на морських судах під прапором України, заповіти громадян, що знаходяться в різних експедиціях, в містах позбавлення волі, де заповіти посвідчувалися головними лікарями, капітанами суден, начальниками міст позбавлення волі. Відповідно до ст.541 ЦК УРСР, який діяв на час посвідчення заповіту, заповіт повинен бути складений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його складання, власноручно підписано заповідачем та нотаріально посвідчений. Станом на 19 липня 2002 року була чинною Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, згідно до п.82 якої нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем, у заповіті зазначається дата і місце народження, місце і час укладення заповіту, а тому всі вимоги законодавства нотаріусом були виконані. Вислухавши представників позивача [PERSON], [PERSON], відповідача, представника відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01 грудня 2009 року помер дід позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції 07 грудня 2009 року, актовий запис №8524 (а.с. 65). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS]. Позивач в порядку ч.1 ст. 1266 ЦК України є спадкоємцем за правом представлення, оскільки його батько та син спадкодавця [PERSON] помер 20 грудня 1995 року (а.с.63, 72). 19 березня 2010 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу №191/2010 до майна померлого 01 грудня 2009 року [PERSON]. 25 травня 2010 року позивач звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, де йому стало було відомо, що його дід [PERSON] 19 липня 2002 року склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований за №2-1202, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все, те, що йому належатиме і на, що він за законом матиме право заповів відповідачу (а.с.71). У своїй позовній заяві позивач посилається, як на підставу, визнання недійсним заповіту на порушення порядку посвідчення заповіту нотаріусом визначеного ст. 1248 ЦК України та п.9 Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №419. Посилання позивача на невідповідність оспорюваного заповіту нормам ст.1248 ЦК України та як наслідок визнання його недійсним судом не враховується, оскільки оспорюваний заповіт було складено 19 липня 2002 року, тобто в період чинності ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року, встановлено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Стосовно порушення нотаріусом Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №419, під час посвідчення оспорюваного заповіту судом встановлено наступне. Зазначеним Порядком передбачено порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, до яких відповідно до ст. 542 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) прирівнювалися: 1) заповіти громадян, які перебувають на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах, санаторіях або проживають у будинках для престарілих та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками по медичній частині або черговими лікарями цих лікарень, лікувальних закладів, санаторіїв, а також директорами і головними лікарями зазначених будинків для престарілих та інвалідів; 2) заповіти громадян, які перебувають під час плавання на морських суднах або суднах внутрішнього плавання, що плавають під прапором України, посвідчені капітанами цих суден; 3) заповіти громадян, які перебувають у розвідувальних, арктичних та інших подібних їм експедиціях, посвідчені начальниками цих експедицій; 4) заповіти військовослужбовців та інших осіб, які перебувають на лікуванні в госпіталях, санаторіях та інших військово-лікувальних закладах, посвідчені начальниками, їх заступниками по медичній частині, старшими і черговими лікарями цих госпіталів, санаторіїв та інших військово-лікувальних закладів; 5) заповіти військовослужбовців, а в пунктах дислокації військових частин, з'єднань, установ і військово-навчальних закладів, де немає державних нотаріальних контор, приватних нотаріусів, посадових осіб та органів, що вчиняють нотаріальні дії, також заповіти робітників і службовців, членів їх сімей і членів сімей військовослужбовців, посвідчені командирами (начальниками) цих частин, з'єднань, установ і закладів; 6) заповіти осіб, які перебувають у місцях позбавлення волі, посвідчені начальниками місць позбавлення волі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні представниками позивача не доведено, що спадкодавець [PERSON] складав заповіт в установах перелічених в ст. 542 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року). Крім того, сторонами визнано, що оспорюваний заповіт посвідчувався державним нотаріусом, а тому Порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №419, в даному випадку не підлягає застосуванню. Відповідно до ст. 541 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. На момент посвідчення оспорюваного заповіту діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року за №18/5. Згідно абзаців 1, 2 пункту 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14 червня 1994 року, передбачено, що нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 ЦК Української РСР і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем (ст. 541 ЦК Української РСР). У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту. Заповіт, як одностороння угода, підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності угод, передбачених ст. 48 ЦК Української РСР, яка визначає недійсною угоду, що не відповідає вимогам закону. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказали, що померлий [PERSON] останні роки свого життя вів малорухливий спосіб життя, мав поганий зір. Також зазначили, що ніколи не чули, щоб спадкодавець [PERSON] бажав заповісти своє майно відповідачу. Відповідно до копії відповіді СМСЧ-6 від 14 березня 2011 року за вих.№27 вбачається, що спадкодавець [PERSON] перебував на диспансерному обліку та мав зрілу катаракту правового ока, ускладнену катаракту лівого ока та ангиосклероз лівого ока. З відповіді ДЗ «СБЛ №1 МОЗ України» від 22 лютого 2017 за вих.№299 вбачається, що спадкодавець [PERSON] спостерігався в офтальмологічному відділенні з діагнозом: перезріла катаракта правого ока, початкова катаракта лівого ока, ангіосклероз сітківки обох очей. Однак, зазначені обставини ніяким чином не підтверджують вказану позивачем підставу позову стосовно порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту [PERSON] від 19 липня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований за №2-1202 з вищезазначених підстав. Таким чином, при посвідченні заповіту від 19 липня 2002 року були додержані вимоги, які встановлені ст.541 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на час посвідчення заповіту. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], треті особи: Третя дніпровська державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання недійсним заповіту задоволенню не підлягають. Суд враховує заяву представника відповідача [PERSON], яка підтримана в судовому засіданні нею та відповідачем про застосування позовної давності, однак в даному випадку суд не вирішує застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки\~позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Так, пунктом 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, судам розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд встановлює обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивує свої висновки. Таким чином, у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Понесені сторонами судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між ними не підлягають.

Outcome: dismissed