Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 6 200 грн.. Позов мотивує тим, що 29.10.2009 року він передав відповідачці грошові кошти в сумі 6 200 грн. з умовою їх повернення до 29.10.2010 року, в підтвердження чого відповідач видала йому відповідну розписку із зазначенням суми та дати повернення боргу. По закінченні вищевказаних термінів відповідач борг не повернула та відмовилася його повернути добровільно. 08.01.2014 року до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, де позивач, посилаючись на ст.625 ЦК України просить стягнути на його користь три проценти річних від прострочених сум боргу, а саме за розпискою від 29.10.2009 року в сумі 186 грн. та сплачений ним судовий збір. При судовому розгляді справи позивач підтримав позов з підстав вказаних в ньому, пояснивши, що він і раніше неодноразово давав відповідачці гроші в борг. На судовий розгляд справи відповідачка не явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення. Від відповідачки до суду повернулися конверти з відмітками: «за закінченням строку зберігання.». Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка фізичним особам надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши заочне рішення відповідно до вимог ст., ст. 224 - 226 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч.,ч.1, 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені законом. У разі якщо в договорі не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду справи, [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, а саме: 29.10.2009 року, позивач передав відповідачці грошові кошти в сумі 6 200 грн. з умовою їх повернення до 29.10.2010 року. Тобто позивач свої зобов'язання виконав повністю та передав відповідачці вищевказану суму грошей, що підтверджується письмовою розпискою. Але коли він звернувся до відповідачки з вимогою про повернення боргу за договорами позики, відповідачка відмовилася їх повертати. Таким чином з врахуванням того, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] був укладений в письмовій формі, на підтвердження чого до суду надано розписку, відповідно до якої відповідачка взяла у борг у [PERSON] гроші в сумі 6 200 грн., які зобов'язалася повернути до 29.10.2010 року, але не виконала належним чином своїх зобов'язань щодо повернення отриманої нею суми позики, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договорами позики підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст., ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватись належним чином. Як підтверджено матеріалами справи, позивачем вчинено всі дії, передбачені законом та умовами договору позики, а оскільки відповідачка умов договору не виконала, то позивач має право вимагати виконання зобов'язання від боржника, відповідно до зазначеного договору та чинного законодавства. Сума нарахованих позивачем 3% річних, на думку суду, не викликають сумнівів у їх вірності, а тому суд вважає, що підлягає також задоволенню позов у частині стягнення з відповідачки 186 грн. - трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки вказана вимога є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, оскільки позовні вимоги позивача задоволені, то з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути сплачені ним судові витрати, а саме 229,40 грн. судового збору.

Outcome: approved