Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про визнання не дійсним пункту договору про управління будинком, надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та надання комунальних послуг, укладеного сторонами, який зобов'язав позивача сплатити експлуатаційні послуги, а також інші комунальні послуги за минулий період, що позивачем було виконано. Позивач вважає, що така умова порушує прав останнього, оскільки тягар утримання майна покладений ще до того, як позивач набув право власності на останнє. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити останні. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що сторони є вільні в укладенні договору, визначенні його умов тощо і можуть передбачити у договорах будь які умови, зокрема і ті, що регулюють правовідносини між сторонами які виникли до його укладення. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про право власності від 22.06.2011 року позивач є власником квартири [ADDRESS] /а.с. 7/. 10.04.2012 року між сторонами був укладений договір про управління будинком, надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та надання комунальних послуг /а.с. 8-12/. Відповідно до п. 4 вказаного договору, який оспорюється позивачем, сторони домовились про те, що розмір щомісячної плати за експлуатаційні послуги з 16.02.2009 року по 01.11.2009 рік становить 77 грн. 57 коп. га місяць, а з 01.11.2009 року становить 218 грн. 16 коп. на місяць. На виконання вказаної умови договору позивачем було сплачено відповідачу, як обслуговуючій організації за експлуатаційні витрати та опалення за період з лютого 2009 року по березень 2013 рік 10938 грн. 92 коп. /а.с.13/. Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно ч. ч. 2, 3 до ст. 631 ЦК України, договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач та представник останнього не надали доказів на підтвердження того, що у період за який 11.04.2012 року позивачем була здійснена оплата,згідно оспорюваного пункту договору, який в свою чергу був укладений 10.04.2012 року, між сторонами не існували правовідносини, адже за таких обставин суд вважає, що позивач не виконав би умови договору, зокрема пункту, який оспорюється останнім. Свобода договору визнається однією з фундаментальних засад правового регулювання договірних відносини у сфері приватного права, про що свідчить ст. 3 ЦК. Однією з основних засад цивільного права закріплено свободу договору, яка полягає, зокрема, у тому, що сторони є вільними у: укладенні договору; виборі контрагента; визначенні умов договору; виборі способів забезпечення зобов'язань; вирішенні питання щодо зміни або розірвання договору; встановленні видів та меж відповідальності за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Цивільним кодексом України передбачено спеціальну норму, що визначає співвідношення актів цивільного законодавства та договору (ст. 6 ЦК). Це співвідношення полягає в наступному: сторони можуть укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, основна вимога до таких договорів - їх відповідність загальним засадам цивільного законодавства; сторони можуть урегулювати в договорі, який передбачений актами законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, тобто доповнити законодавче регулювання саморегулюванням; сторони можуть відступити від положень, передбачених актами законодавства, та врегулювати свої відносини на власний розсуд, за винятком випадків, передбачених законом: якщо в цих актах прямо зазначено про неможливість відхилення від норм закону; якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства для сторін випливає з їх змісту; якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства для сторін випливає із сул відносин між сторонами, які у даному випадку не мають місця. Враховуючи наведене, суд вважає, що при укладення договору та його виконанні сторони діяли вільно і укладення такого договору не суперечить актам законодавства та моральним засадам, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання позивача на те, що оспорювана умова договору порушує вимоги ст.ст. 182, 331, 316, 317, 319, 322 ЦК України, суд вважає неспроможними, оскільки останні не регулюють правовідносини, що виникають із договірних зобов'язань, а визначають загальні положення про право власності, що у даному випадку не є предметом спору. Також, обґрунтовуючи вимоги про визнання не дійсним пункту договору позивач посилається на ст.ст. 215, 217 ЦК України, які в свою чергу є загальними і визначають за яких підстав правочин може бути визнаний не дійсним, у яких випадках та наслідки недійсності окремих частин правочину. Із змісту позовних вимог вбачається, що позивач посилається на ч. 1 ст. 203 ЦК України, проте як зазначено вище, судом не встановлено що оспорюваний пункт договору суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed