Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про примусове виселення за наступними підставами. Як вказує позивач, 14.04.2008 року між ВАТ «Акціонерний Банк «Бізнесстандарт», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», та відповідачкою було укладено кредитний договір №КФ(08)242-08. Відповідачкою умови кредитного договору належним чином виконані не були. У зв`язку з цим Банк у 2012 році звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення суми заборгованості, рішенням Якимівського районного суду від 05.12.2006 року позов було задоволено, на підставі цього рішення суду 18.01.2013 року було видано виконавчий лист за №2/0828/648/12, який направлено для примусового виконання до Якимівського відділу ДВС та за яким відкрито виконавче провадження. В процесі проведення виконавчого провадження державним виконавцем було проведено опис і арешт майна боржника відповідачки по справі, а саме: квартири [ADDRESS] . 26.04.2018 року ДП «СЕТАМ» було проведено електронні торги, які не відбулися через відсутність покупців, а в травні 2018 року Банк отримав від Якимівського ВДВС лист №6551 з пропозицією залишити за собою нереалізоване майно в рахунок погашення боргу за виконавчим документом. За згодою позивача, 04.06.2018 року Якимівським ВДВС було направлено позивачеві Постанову та Акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. На підставі цих документів позивач звернувся до приватного нотаріуса Якимівського нотаріального округу Уколова С.А. із заявою про оформлення права власності на вказане нерухоме майно. 15.11.2018 року позивачем було отримано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Після цього позивач неодноразово звертався до відповідачки з вимогою про виселення з зазначеної квартири, однак у добровільному порядку відповідачка виселятися не бажає, що порушує права позивача як власника цього нерухомого майна. На підставі викладеного позивач просив виселити відповідачку та інших осіб в примусовому порядку з належної позивачеві квартири [ADDRESS] , а також покласти на відповідачку судові витрати. У судовому засіданні представник позивача змінив позовні вимоги та просить суд виселити відповідачку в примусовому порядку з належної позивачеві квартири [ADDRESS] , а також покласти на відповідачку судові витрати. Відповідачкою було надано відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що позов не визнає повністю, оскільки, на її думку, у даному випадку підлягають застосуванню норми Закону України «Про іпотеку» та положення статті 109 ЖК України, щодо яких є усталена практика ВС, згідно якої неможливо виселення особи з житлового приміщення без надання їй при цьому іншого житла у разі, якщо це житлове приміщення не було придбано за кредитні кошти. Посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] належала їй задовго до виникнення кредитних правовідносин з позивачем, відповідачка вважає, що у даному разі неможливо виселення її з цієї квартири без надання їй іншого житлового приміщення, тому у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги. Відповідачка позов не визнала, надавши у судовому засіданні пояснення, аналогічні викладеним у її відзиві на позовну заяву. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідачки, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Так, позивач вказує, що 14.04.2008 року між ВАТ «Акціонерний Банк «Бізнесстандарт», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», та відповідачкою було укладено кредитний договір №КФ(08)242-08, за умовами якого відповідачці було надано кредитні кошти у розмірі 150000 гривень зі сплатою 18% річних. 16.06.2008 року та 29.01.2009 року до вказаного кредитного договору вносилися зміни шляхом укладання між позивачем та відповідачкою додаткових угод щодо збільшення відсоткової ставки за користування кредитом та штрафних санкцій за невиконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідачкою умови кредитного договору належним чином виконані не були. У зв`язку з цим Банк у 2012 році звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення суми заборгованості, рішенням Якимівського районного суду від 05.12.2006 року позов було задоволено, на підставі цього рішення суду 18.01.2013 року було видано виконавчий лист за №2/0828/648/12, який направлено для примусового виконання до Якимівського відділу ДВС та за яким відкрито виконавче провадження. В процесі проведення виконавчого провадження державним виконавцем було проведено опис і арешт майна боржника відповідачки по справі, а саме: квартири [ADDRESS] . 26.04.2018 року ДП «СЕТАМ» було проведено електронні торги, які не відбулися через відсутність покупців, а 04.06.2018 року Якимівським ВДВС видано Постанову та Акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Вказані факти не оспорюють ся сторонами у судовому засіданні, тому, на підставі положень статті 82 ЦПК України, суд вважає їх достовірно встановленими та такими, що не підлягають доказуванню. Проте, відповідачка стверджує, що 14.04.2008 року між нею та позивачем також було укладено договір іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №КФ(08)242-08 від 14.04.2008 року. Про цей факт позивачем зазначено не було. Крім того, позивач вказує, що він звернувся до приватного нотаріуса Якимівського нотаріального округу Уколова С.А. із заявою про оформлення права власності на нерухоме майно і 15.11.2018 року позивачем було отримано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Після цього позивач неодноразово звертався до відповідачки з вимогою про виселення з зазначеної квартири, однак у добровільному порядку відповідачка виселятися не бажає, що порушує права позивача як власника цього нерухомого майна. Однак, відповідачка заперечує законність отримання такого свідоцтва позивачем, вказує, що вживає дії щодо його оскарження, також заперечує факт звернення до неї позивача з вимогою про виселення. Так, на підтвердження своїх посилань, позивачем було надано копію іпотечного договору від 14.04.2008 року, номер якого не збігається із номером іпотечного договору, на який посилається відповідачка, копію свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 15.11.2018 року, копію вимоги до відповідачки про виселення. Проте, вказані копії позивачем жодним чином завірені не були. Згідно до вимог статті 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. При цьому, учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу, а також підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Однак, на неодноразові звернення суду до представника позивача, ним не було зазначено про наявність у нього оригіналів письмових доказів, наданих ним до позову, також до суду не були надані оригінали цих документів Згідно до вимог частини 6 статті 95 ЦПК України, якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність наданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Таким чином, враховуючи те, що жодним з учасників процесу оригіналів письмових доказів суду надано не було, проте відповідачка посилається на іпотечний договір, номер якого не збігається з наданим у копії позивачем, а також оспорює законність свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , суд вважає, що вказані докази неможливо брати до уваги, з огляду на положення ч. 6 ст. 95 ЦПК України. При цьому, вказані докази мають суттєве значення для розгляду справи по суті, оскільки позивач, в обґрунтування наявності порушення його прав як власника нерухомого майна посилається саме на свідоцтво про право власності від 15.11.2018 року, тобто відсутність доказу на підтвердження права власності позивача на спірне нерухоме майно позбавляє суд можливості зробити висновок про законність та обґрунтованість його вимог. Крім того, відповідачка, в обґрунтування своїх заперечень проти позову, посилається на те, що між нею та позивачем було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки є саме спірне нерухоме майно. Однак, відсутність належних доказів на підтвердження цього позбавляють суд можливості надати об`єктивну оцінку доводам відповідачки та достеменно визначити природу правовідносин, що виникли між сторонами. Згідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У даному випадку суд вважає, що позивачем не було підтверджено належними доказами обставин, викладених у позові, в обґрунтування заявлених позовних вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, оскільки судом зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, на підставі статті 141 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідачки судові витрати, понесені позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed