Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка) про розірвання шлюбу, в якому вказує, що 17.02.2007 року він уклав шлюб з відповідачкою по справі [PERSON], [INFO], про що в книзі реєстрації шлюбів Водянською сільською радою Камянсько-Дніпровського району Запорізької області було зроблено відповідний актовий запис за № 4. Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину, сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння. Оскільки сторони проживають окремо, шлюбу фактично не існує, то збереження шлюбу з відповідачкою неможливе та суперечитиме інтересам позивача. Спору про поділ майна, що є спільною власністю та про місце проживання дитини немає. Просить розірвати шлюб. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просить задовольнити. В судове засідання відповідачка не зявилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та в належній формі за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання, про що свідчить підпис на поштовому повідомленні про вручення судової повістки, документів на підтвердження поважності причин неявки суду не надано, від неї не надійшло повідомлення про розгляд справи у її відсутність, заперечень на позов не подано, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку: Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 17.02.2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖС № 029956 (а.с. 5). Від шлюбу мають неповнолітню дитину, сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЖС № 064409 (а.с. 6). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. В силу ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. \~Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. \~Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved