Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що на підставі рішення Старобешівського районного суду Донецької області від 25.09.2007 року за [PERSON] визнано право власності на нежитлову будівлю розташовану за адресою: [ADDRESS]. Він домовився з [PERSON] про купівлю в останнього частини приміщення для розміщення торгівельного об*єкту. Предметом договору була частина приміщення, яка в технічному паспорті на нежитлову будівлю [ADDRESS] зазначена як кімната №5(12,40 кв.м.), кімната №3 (21,50 кв.м.) та кімната №4 (1 кв.м), загальна площа яких складає 34,9 кв.м. Вартість одного квадратного метра приміщення складала 3000 грн., а загальна вартість становила 105,00 грн. В наступному вони досягли згоди, що вартість зазначеної частини приміщення складе 110000,00 грн. На виконання умов договору купівлі-продажу частини приміщення 17.10.2009 року він сплати [PERSON] 30000,00 грн., 13.11.2009 10000,00 грн., 23.11.2009 року 70000,00 грн., а загалом 110000,00 грн. Відповідач на кожну отриману від нього суму грошей писав розписки. Відповідно до досягнутої між ним та відповідачем домовленості останній зобов*язався повести ремонт приміщення та передати його у належному для використання стані. У подальшому відповідач [PERSON] відмовився від посвідчення договору купівлі-продажу у нотаріальній конторі та наполягав що він звернувся із позовом до суду. Рішенням Старобешівського районного суду Донецької області від 10.11.2009 року договір купівлі-продажу від 03.08.2009 року укладений між ним та [PERSON] був визнаний дійсним та за ним було визнане право власності на кімнату №3 площею 36,40 кв.м. Додатковим рішенням від 16.03.2010 року було доповнено рішення від 10.11.2009 року та за ним встановлено право власності на відчужувану частину нежитлової будівлі, площа якої складає 9/100 ідеальної частки. На підставі зазначених рішень він зареєстрував право власності на 9/100 часток будинку [ADDRESS] в Старобешівському БТІ про що дані були внесені в державний реєстр нерухомого майна. В подальшому рішення суду були скасовані та скасована реєстрація права власності на частину спірної будівлі. Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі укладений між ним та [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на кімнати 3,4,5 за технічним паспортом від 09.04.2010 року або 9/100 ідеальної частини будівлі [ADDRESS]. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Позивач суду пояснив що передача грошових коштів та приміщення відбулась тому вважає що договір купівлі-продажу є дійсним. Грошові кошти передавав [PERSON] частинами, загальна сума грошових коштів переданих відповідачу [PERSON] складає 110000 грн. 9/100 ідеальної частки приміщення йому передали восени 2009 року. Договір купівлі-продажу рішенням суду був визнаний дійсним й на підставі цього рішення Старобешівським БТІ було проведено державну реєстрацію. Після скасування рішення апеляційним судом реєстрацію за права власності було скасовано. На його прохання знову оформити договір купівлі-продажу [PERSON] відмовився. Відповідачі [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] до судового засідання не з*явились, надали заяви, просили справу розглянути за їх відсутності. Представник відповідача [PERSON]-[PERSON] проти задоволення позову заперечував, суду пояснив, що оскільки договір купівлі-продажу підлягає як нотаріальному посвідченню так і державній реєстрації він не може бути визнаний судом дійсним. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Припис ст. 15 кореспондується із ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів. Згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що на момент виникнення спірних правовідносин, а саме 03.08.2009 року, власником нежитлової будівлі розташованої за адресою: [ADDRESS] був [PERSON], на підставі рішення Старобешівського районного суду Донецької області від 25.09.2007 року. 03.08.2009 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу кімнат №3,4,5 або 9/100 ідеальної частини будівлі [ADDRESS], який [PERSON] відмовляється посвідчувати нотаріально. Частино 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 3 ст.640 ЦК України визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно до вимог ст.657 ЦК України (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 09 листопада 2009 року зазначено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. В ст.203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. З урахуванням викладеного суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним, оскільки заявлені ним вимоги не ґрунтуються на законі. Щодо вимог позивача про встановлення права власності на кімнати 3,4,5 або 9/100 ідеальної частини будівлі [ADDRESS] судом встановлено наступне. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки позивачу у задоволенні вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним відмовлено, відсутні й правові підстави для задоволенні позову в частині встановлення за позивачем права власності на кімнати 3,4,5 або 9/100 ідеальної частини будівлі [ADDRESS], тому суд відмовляє в задоволенні цих вимог. Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. У зв*язку з розглядом справи по суті заходи забезпечення позову у вигляді зобов'язання [PERSON] підключити до систем опалення та електропостачання кімнат [ADDRESS] застосовані згідно ухвали Старобешівського районного суду Донецької області від 24 лютого 2012 року (справа 2-з-3/2012) підлягають скасуванню. Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено судові витрати стягненню не підлягають. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed