Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить договір фінансового лізингу №00462 від 24.06.2016 визнати недійсним, стягнути з відповідача на його користь сплачений перший платіж згідно умов договору фінансового лізингу №00462 від 24.06.2016 у розмірі 22000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що влітку 2016 року він вирішив придбати автомобіль ВАЗ 2111. В мережі Інтернет він натрапив на оголошення про продаж нового автомобіля ВАЗ 2111 за ціною 110000,00 грн. В ході телефонної розмови з менеджером ТОВ «Соул-Україна», яка представилася [PERSON], остання повідомила йому, що він дійсно може придбати у них вказаний автомобіль за вказану вартість, попередньо сплативши авансовий платіж у розмірі 22000,00 грн. В цей же день він сплатив на користь відповідача 22000,00 грн. 30.06.2016 у відділенні «Нова пошта» він отримав 2 екземпляри Договору фінансового лізингу № 00462 від 24.06.2016, який там же підписав, та один екземпляр надіслав у зворотному напрямку відповідачу. В подальшому, в ході ознайомлення з договором у п. 8.1. він помітив, що вартість автомобіля ВАЗ 2111 складає не 110000,00 грн., а 220000,00 грн. При підписанні оспорюваного договору він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо вартості предмета правочину. 30.06.2016 в ході телефонної розмови з [PERSON] остання запевнила його, що ціна за автомобіль для нього становить 110000,00 грн., а з урахуванням сплаченого авансового платежу 88000,00 грн. 06.07.2016 представник відповідача [PERSON] надала йому номер телефону поставщика автомобіля, який представився Едуардом, зі слів останнього на той час автомобіль бажаної модифікації ВАЗ 2111 був відсутній. У звязку з цим, ним на адресу відповідача було направлено заяву про повернення авансового платежу у розмірі 22000,00 грн., на що отримав повідомлення від 10.08.2016 за вих. № 274, з якого слідує, що договір між ними розірвано, а сплачений платіж поверненню не підлягає. Позивач також посилається на те, що відповідач не має статусу фінансової установи, ліцензії на надання фінансових послуг не отримував. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача, який про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у судове засідання повторно не зявився. Згідно клопотання, поданого до суду 19.12.2016, повторно просив відкласти розгляд справи на іншу дату, посилаючись на зайнятість в іншому судовому процесі. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, повторно, тобто два рази поспіль, в судові засідання не з'явився, і не надав заяви про розгляд справи у відсутність їх представника, неодноразово надсилаючи до суду письмові заяви про перенесення розгляду справи на інший день, суд визнає повторну неявку представника відповідача, яким є юридична особа, в судове засідання 19 грудня 2016 року без поважної причини, а подане повторне клопотання про перенесення справи - зловживанням процесуальними правами сторони у справі. При цьому, суд зазначає, що клопотання про перенесення розгляду справи, яке надійшло до суду електронною поштою 29.11.2016, містить прохання перенести розгляд справи на іншу дату у звязку із зайнятістю представника в судовому засіданні, призначеному в Самарському районному суді м. Дніпропетровська на 29.11.2016 о 13-00 год. Разом з тим, як вбачається, з листа за підписом судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Румянцева О.П., представник ТОВ «Соул-Україна» не приймав участі у судовому засіданні, призначеному на 29.11.2016 о 13-00 год., а ним було подано клопотання про перенесення судового засідання з посиланням на його зайнятість в судовому засіданні, призначеному в Новопсковському районному суді Луганської області на 29.11.2016 об 11-00 год. Вищезаначене суд розцінює як введення суду в оману та зловживання відповідачем своїми процесуальними правами. Зайнятість представника відповідача - юридичної особи в судових засіданнях в іншому суді не може бути визнано судом як поважна причина, оскільки це не є перешкодою для направлення юридичною особою в судове засідання іншого представника чи подачі заяви про розгляд справи за відсутності їх представника. Відповідно до положень ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін у справі на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до такого. Судом встановлено, що 24 червня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 00462 (далі договір) з метою придбання транспортного засобу - автомобілю, що підтверджується копією договору. Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. договору, лізингодавець зобов'язується придбати в продавця визначений у додатку № 1 до договору та у даному договорі або іншому договорі предмет лізингу - автомобіль марки ВАЗ, модель 2111, за вартістю предмета лізингу, яка визначається продавцем, та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором. В установчій частині договору платіж за оформлення договору визначений як першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений між сторонами та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізігноодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладанням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які повязані з передачею предмету лізінгу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10% від погодженої вартості предмету лізингу. Відповідно до п. 8.1. договору вартість предмета лізингу становить 220000,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, 24.06.2016 позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу на рахунок відповідача був сплачений перший платіж згідно умов договору фінансового лізингу в сумі 22000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 24.06.2016 № 0.0.573684453.1, виданою ПАТ КБ «Приватбанк». У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, 06.07.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 00462 від 24.06.2016 року та повернення платежу, що підтверджується копією заяви. Листом від 10.08.2016 року за вих. № 274 відповідач вказав на те, що договір фінансового лізингу №00462 від 24.06.2016 розірвано. Однак, зазначив, що повернення сплачених коштів має відбуватися у відповідності до положень п.12.1 ст.12 договору та у строки визначені п.12.8. Сплачений платіж за оформлення договору поверненню не підлягає. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Положеннями\~ст. 806 ЦК України\~передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно з ч. 2\~ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу): розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 4\~ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 799, 806 ЦК України. У разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним з огляду на приписи ч.1 ст. 220 ЦК України. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що згідно з ч. 4 ст.\~203, ч. 1,\~2\~ст.\~215, ч. 1 ст.\~220 ЦК України\~спірний договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину. Аналогічної правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 р. у справі №6-2766цс15, у постанові від 11.05.2016 р. у справі №6-65цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для суду при вирішенні даної справи. Частиною 1\~ст. 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про фінансовий лізинг» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Суд, дослідивши умови договору, встановив, що згідно п. 1.3, 1.4 договору, лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем, виключно за зобовязанням, щодо продажу (поставки) предмета лізингу. Усі ризики по предмету лізингу переходять до лізингоодержувача в момент передачі предмета лізингу згідно акту приймання передачі. Пунктом 6.4 договору передбачено, що недоліки предмета лізингу, що виникли у гарантійний строк експлуатації в результаті гарантійних випадків, не з вини лізингоодержувача, усуваються за рахунок продавця. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності товару, або виявлення інших недоліків під час гарантійного строку експлуатації. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими. Крім того, вирішуючи даний спір та зважаючи на обставини справи, суд виходить з наступного. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг є фінансовою послугою. За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ними відповідної ліцензії. Як вбачається з умов оспорюваного договору (п.п. 1.1., 4.1., 9.1.) відповідач для придбання предмета лізингу залучає фінансові активи фізичної особи - позивача (внесений ним авансовий платіж у розмірі 22000,00 грн.), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу). Враховуючи вищенаведене та виходячи з приписів п. 4 ч.1, ч.2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «Соул-Україна» для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених оспорюваним договором, мало б отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. З листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 20.07.2016 за вих. № 4638/16-12 вбачається, що інформація про ТОВ «Соул-Україна» до Державного реєстру фінансових установ, та Рестру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась, статусу фінансової установи зазначена юридична особа не набувала, ліцензії на надання фінансових послуг не отримувала. Матеріалами справи не встановлено і відповідачем не спростовано те, що ТОВ «Соул-Україна» має відповідну ліцензію з надання фінансових послуг. Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. З огляду на викладене, враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для укладення договору та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог\~ЦК України,\~Закону України «Про фінансовий лізинг»,\~Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання договору фінансового лізингу, укладеного між позивачем та відповідачем, недійсним. Статтею 216 ЦК України\~встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1\~ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу було сплачено платіж на рахунок ТОВ «Соул-Україна» в розмірі 22000,00 грн., то передані відповідачу кошти повинні бути повернуті позивачу. У відповідності до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача складає 551,20 грн.

Outcome: approved