Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 27.03.2014 між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки, згідно з яким позивач отримав у відповідача в борг грошові кошти у розмірі 39925,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 31.12.2014. Проте позивач вказує, що 27.03.2014 грошові кошти йому не передавалися, а були передані раніше для фактичного надання позики іншій особі, що свідчить про те, що договір укладався не з метою отримання позивачем коштів для їх повернення. Так, на початку 2008 року позивач надав в позику [PERSON] особисті кошти, про що було складено розписку та за що він отримував проценти. У березні 2008 року, за сприянням брата позивача, відповідач з метою отримання процентів передавала позивачу кошти для їх передачі разом з його коштами [PERSON] Позивач зазначає, що кошти передавалися йому лише одного разу - 27.03.2008, у подальшому ним складалися розписки від 03.02.2011, 27.06.2012, 31.12.2012, 21.08.2013, а також 27.03.2014, які фактично уточнювали суму боргу за позикою. Таким чином, на думку позивача, складення ним розписки від 27.03.2014 не було направлено на передачу у його власність грошових коштів, а також у нього не виник обов'язок щодо їх повернення, оскільки цей обов'язок фактично лежав на [PERSON] ще з 2008 року. Крім того, позивач вказує, що розписки були написані ним під психологічним тиском відповідача. А відтак договір позики є фіктивним та має бути визнаний недійсним, як такий що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Посилаючись на наведене, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 26.04.2017, позивач просить суд визнати недійсним договір позики, укладений між ним та відповідачем, що підтверджується розпискою від 27.03.2014, та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір у розмірі 551,21 грн. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 27.03.2014 позивачем складено розписку, відповідно до якої [PERSON] (паспорт серії [NUMBER], виданий Святошинським РУГУ МВС України в м. Києві 01.09.09, проживає за адресою: [ADDRESS]) отримав від [PERSON] (паспорт серії [NUMBER], виданий Ленінградським РУГУ МВС України в м. Києві 19.12.98, зареєстрована за адресою: [ADDRESS]) 39925,00 доларів США (курс на 27.03.2014 - 10,672 грн.), які строком до 31.12.2014 зобов'язався повернути (а.с. 4). У зв'язку із укладенням шлюбу відповідач [PERSON] у листопаді 2016 року змінила прізвище на «[PERSON]». Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з положень ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. Матеріалами справи підтверджено, що 27.03.2014 між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач надав позивачу в позику грошові кошти. За клопотанням позивача у судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] під час допиту показала, що вона перебуває у дружніх відносинах з позивачем. З відповідачем свідок особисто не знайома, але чула про неї. У березні 2008 року вона отримала від позивача у борг грошові кошти, які, зі слів позивача, надали йому його друзі. Борг вона ще не повернула, сплатила лише відсотки. Гроші планувала повертати позивачу, в 2014 році були спроби переписати розписки на інших осіб, проти чого свідок не заперечувала. Свідок [PERSON], допитаний у судовому засіданні, показав, що він є батьком позивача. Відповідача не знає, спілкувався з нею лише по телефону, коли вона телефонувала йому та просила вплинути на сина, щоб він повернув їй якийсь борг. Про позику свідку не було відомо, як і не було відомо на які потреби вона бралася. Посилання позивача на те, що він 27.03.2014 не отримував грошові кошти у сумі 39925,00 доларів США спростовуються розпискою, яка підтверджує факт отримання ним позики. При цьому, у даному випадку показами свідків не може бути підтверджений факт неотримання позивачем грошових коштів. Належних та допустимих доказів того, що сторонами в момент підписання оспорюваного договору не було додержано вимоги, які встановлені статтею 203 ЦК України, матеріали справи не містять та позивачем суду не надано. Як і не надано доказів вчинення відповідачем відносно нього будь-яких протиправних дій, спрямованих на примушування до укладення договору позики від 27.03.2014. В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З розписки від 27.03.2014 вбачається, що вона підписана позивачем без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне його волевиявлення при її складанні. За таких обставин, суд приходить висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики від 27.03.2014. З викладеного,

Outcome: dismissed