Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14 січня 1994 року виданого органом по приватизації державного житлового фонду Криворізьким гірничо-збагачувальним комбінатом окислених руд. Відповідач по справі, [PERSON] , [INFO] є сином позивача. Він зареєстрований у вказаній квартирі, але фактично з 2014 року у ній не поживає. У 2014 році відповідач виїхав до Російської Федерації на роботу та на постійне місце проживання. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про зняття з місця реєстрації, однак щоразу отримує відмову. Причиною відмови є відсутність як фінансової так і фізичної можливості та браку часу, а після 2014 року з початком військових дій на сході України відсутня можливість приїхати до України. Дана ситуація чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні своїм майном, а також, відсутня можливість в оформлені субсидії, що й змусило звернутися до суду з даним позовом. В зв`язку з цим, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав. В судове засідання сторона позивача не з`явилась, до суду надала заяву про розгляд справи без ї участі, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, на адресу його місця реєстрації. Відповідачем до суду надіслано заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі, просить задовольнити повністю заявлені позовні вимоги. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Копією свідоцтва на право власності на житло від 14.01.1994 року виданого органом по приватизації державного житлового фонду Криворізьким гірничо-збагачувальним комбінатом окислених руд підтверджено право власності на квартиру номер [ADDRESS] за позивачкою [PERSON] (а.с. 4). Із копії довідки від 14.04.21р. посвідченої начальником дільниці з управління БКБ КП «ДМКГ» слідує, що [PERSON] зареєстрований але з 2014 року за адресою: [ADDRESS] не проживає (а.с.5). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно приписів ст. 15 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина перша статті 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1, 2 ст. 64 Житлового Кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для: собистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вище викладене встановлено, що квартира за номером [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , а відповідач [PERSON] у вказаній квартирі зареєстрований, але з 2014 року у ній не проживає, дане унеможливлює позивача у здійсненні будь-яких дій щодо користування та розпорядження своїм майном. З огляду на встановленні обставини, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved