Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача по якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 605 243,04 грн., сплачений судовий збір в розмірі 3 654,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач, будучи сповіщеним належним чином, про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду не з'явився. Через канцелярію суду подав заперечення на позов, в яких проти позову заперечував з тих підстав, що договір укладений в неналежній формі, отримання відповідачем грошових коштів нічим на підтверджується, просив відмовити в повному обсязі, вказував, що правовідносини між сторонами носять господарський характер та підсудні господарському суду. Крім вказаного, просив слухати справу у його відсутності. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає за можливе позов про стягнення боргу задовольнити частково на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. За ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб , інетерсів держави. Як вказано в роз'ясненнях п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). З договору безпроцентної зворотної фінансової позики та наданих квитанцій вбачається, що позивач укладав договір, як фізична особа, а не суб'єкт господарювання, тому спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. По справі встановлені наступні фактичні обставини. 25.05.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір безпроцентної зворотної позики, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.4-5). У відповідності із умовами договору позивач надав, а відповідач приймав у строкове володіння 350 000, 00 грн. Передача грошових коштів за вказаним договором підтверджується квитанціями Акціонерного банку «Південний» № 3 від 26.05.2010 року на суму 50 000,00 грн., №14 від 27.05.2010 року на суму, 30 000,00грн., № 01 від 15.06.2010 року на суму45 000,00 грн, №01 від 17.06.2010 року на суму 20 000,00 грн, № 09 від 21.06.2010року на суму 45 000,00грн, № 31 від 29.06.2010 року на суму 25 000, 00 грн., № 4 від 06.07.2010 року на суму 35 000,00 грн., № 09 від 30.07.2010 року на суму 30 000,00 грн., № 04 від 29.09.2010року на суму 31 000,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 38-42). Крім того, згідно квитанції Акціонерного банку «Південний» № 02 від 16.11.2010 року на суму 70 000,00 грн., копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.42), позивачем було передано відповідачу 39 000,00 грн. на виконання договору безпроцентної зворотної позики від 25.05.2010 року. 16.11.2010 року позивач надав відповідачу гроші у розмірі 31 000, 00 грн, що підтверджується копією квитанції Акціонерного банку «Південний» № 02 від 16.11.2010 року, наявною в матеріалах справи (а.с.42). 15.04.2011 року позивач надав відповідачу гроші у розмірі 120 500, 00 грн, що підтверджується копією квитанції Акціонерного банку «Південний» № 01 від 15.04.2011 року на суму 120 500,00 грн, наявною в матеріалах справи (а.с. 6). Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальникомм протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про те, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з договору безпроцентної зворотної позики від 25.05.2010 року відповідач повинен був повернути позичені кошти не пізніше 25.12.2010 року, однак повернути кошти відмовляється. Як зазначає позивач в позові 16.04.2012 року він звернувся із листом до відповідача, з проханням повернути як суму заборгованості за договором безпроцентної зворотної позики від 25.05.2010 року у розмірі 350 000, 00 грн, так і 151 500, 00 грн за договорами позики від 16.11.2010 року та 15.04.2011 року, копія наявна в матеріалах справи , на яке було надано усну відповідь, що повернути кошти не має можливості. Ці обставини підтверджуються і відповідачем в запереченнях на позов. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. В постанові Верховного Суду України у цивільній справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року було висловлено наступну правову позицію. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. З договору безпроцентної зворотної позики від 25.05.2010 року, квитанцій, виданих ПАТ Акціонерний банк «Південний», листа банку № 0-69-3181 КІ від 30.01.2014 року, вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти на загальну суму 501 500,00 грн. Згідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції за час прострочення повернення грошових коштів за договором безпроцентної зворотної позики від 25.05.2010 року з 25.12.2010 року по 23.12.2013 року становить 38 793,04 грн. Три проценти річних від простроченої суми 350 000,00 грн за весь час прострочення з 25.12.2010 по 23.12.2013 року (1094 дня) становлять 31 471,23 грн. Три проценти річних від простроченої суми 151 500,00 грн за весь час прострочення з 16.05.2012 року по 23.12.2013 року (586 днів) становлять 7 295,70 грн. Усьго з відповідача підлягає стягнення за прострочення виконання грошового зобов'язання 77 559,77 грн. Згідно ч.ч.1-2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Через порушення відповідачем прав позивача останній був вимушений звернутись до суду з позовом, сплатив судові витрати у розмірі 3 654,00 грн., що підтверджується квитанцією, наявною в матеріалах справи. Враховуючи часткове задоволення позову, судовий збір, який підлягає відшкодуванню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача, складає 3 466, 92 грн. Таким чином, з урахуванням тієї обставини, що відповідачем не були виконані зобов'язання по поверненню коштів, суд вважає, що позов є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає частковому задоволенню в частині підтверджених сум заборгованості. На підставі викладеного й

Outcome: partial