Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну частку (пай). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 01.11.1993 по 10.07.1998 працював у колгоспі «імені Котовського». Колективному сільськогосподарському підприємству «імені Котовського» колективної фірми «Житомирінвест» видано Державний акт серії ЖТ №06-24 000004, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право колективної власності за №3 від 25.04.1994. У додатку №1 до вказаного Державного акта «Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства» позивач вказаний під номером 481, отже, він має право на земельну частку (пай) із земель, що перебували у колективній власності вказаного КСП. Позивач був впевнений, що його право на земельну частку (пай) є непорушним і в свій час, у порядку черги він отримає земельну ділянку в натурі, як і багато інших членів колгоспу. Однак, ні сертифікат про право на земельну частку (пай), ні державний акт про право власності на земельну ділянку позивачеві так і не були видані, тому він звернувся до суду за захистом свого права на землю. Позивач у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій він одночасно зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач - Чуднівська міська рада Житомирської області не забезпечила участь свого представника у судовому засіданні. До суду надійшли відзиви на позовну заяву за підписом в.о. Чуднівського міського голови Вербельчук Г.С. від 24.06.2019 та за підписом в.о. Чуднівського міського голови Костякова С.М. від 25.11.2019, відповідно до яких відповідач позов не визнає і просить розглядати справу без участі представника сільської ради. Крім того, в.о. Чуднівського міського голови Костяковим С.М. подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. На підставі статей 211, 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту - ЦПК України), суд вважає можливим розгляд справи за відсутності сторін та ухвалення рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 1497,1 га землі передано колективному сільському господарству «імені Котовського» колективної фірми «Житомирінвест» Турчинівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акту про право колективної власності на землю від 25.04.1994 серії ЖТ № 06-24-000004 (а.с. 6-8). Відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, позивач [PERSON] включений до даного списку громадян - членів КСП під номером 481 (а.с. 8). Позивач до 10.07.1998 працював у КСП «імені Котовського», що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 4-5). Відповідно до ст.14 Конституції України та ч.2 ст.1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до ст.4 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.9 ст.5 Земельного кодексу України №561-XII від 18.12.1990 у редакції від 05.05.1993, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з частинами 6-9 статті 6 Земельного кодексу України №561-XII від 18.12.1990 у редакції від 05.05.1993 при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів, враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. До числа осіб, які працюють у сільському господарстві, належать усі працівники колективних сільськогосподарських підприємств, підсобних сільських господарств, селянських (фермерських) господарств, інших сільськогосподарських підприємств, установ і організацій. До числа осіб, зайнятих у соціальній сфері, належать працівники освіти, охорони здоров`я, культури, побутового обслуговування населення, зв`язку, торгівлі та громадського харчування, правоохоронних органів, Рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів, а також пенсіонери з числа цих осіб. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства (за наявності) чи нотаріально засвідчена виписка з неї (за наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Щодо заяви відповідача про застосування трирічного строку позовної давності, у якій представник відповідача стверджує, що з дня звільнення позивача з роботи у КСП «імені Котовського» пройшло вже більше 20 років, протягом яких позивач не оформив права власності на земельну ділянку, суд зазначає наступне: -позивач набув право на земельну частку (пай) члена КСП «імені Котовського» 25.04.1994 - з дня видачі Державного акта на право колективної власності на землю серії ЖТ №06-24-000004; -Закон не встановлює будь яких строків для реалізації громадянином свого права на земельну частку (пай) шляхом отримання земельної ділянки в натурі (на місцевості); -право позивача є триваючим у часі і строк позовної давності для захисту цього права розпочинає перебіг не з дня виникнення права, а з дня, коли інша особа порушила, не визнала чи оспорила таке право особи; -позивач звернувся до суду не за захистом вже порушеного чи оспореного права, а за визнанням його права, оскільки для подальшої реалізації цього права особа повинна мати правовстановлюючий документ, що посвідчує таке право (відповідно до Закону таким документом може бути, крім іншого, сертифікат або рішення суду); -до дня звернення позивача до суду не існувало жодної особи, яка б порушувала, не визнавала чи оспорювала право позивача на земельну частку (пай) і лише з дня подання до суду відповідачем першого відзиву на позовну заяву (24.06.2019) можна стверджувати про не визнання та оспорювання права позивача певною особою - Чуднівською міською радою Житомирської області (відповідачем у справі); -отже, строк позовної давності у даній справі позивачем не пропущений, тому положення ч.4 ст.267 ЦК України застосуванню не підлягають. З таких підстав суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права на земельну частку (пай) підлягають задоволенню як обґрунтовані та доведені. На підставі наведеного вище обгрунтування та

Outcome: approved