Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання фіктивного трудового договору від 01.10.2014 року, укладеного між ПАТ «Всеукраїснький акціонерний банк» та та відповідачем недійсним Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 р. № 733 ПАТ «ВіЕйБі Банк віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію. 01.10.2014 р. між Головою правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було підписано трудовий договір, відповідно до якого остання прийнята на посаду начальника Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці із щомісячною сплатою праці 12220 гривень , додатковою заробітною платою в розмірі 36660 гривень. Відповідно до п.6.10 зазначений Договір є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу. Однак, будь-якого наказу про прийняття [PERSON] на роботу на підставі трудового договору від 01.10.2014 р. не видавалось і вона продовжувала виконувати роботу на підставі трудового договору, оформленого наказом № 251-п від 23.03.2012 р., № 152-п від 16.04.2013 р. Позивач зазначає, що метою укладання трудового договору від 01.10.2014 р. є незаконне отримання [PERSON] , заробітної плати, а не намір фактично виконувати роботу за цим договором. Оскільки сторони не мали наміру створити будь-які правові наслідки, укладаючи договір від 01.10.2014 р., позивач посилається на його фіктивність та просить на підставі ст.234 ЦК України визнати його недійсним. 08.12.2017 р. позивач подав заяву про уточнення предмету позову, відповідно до якої просив визнати трудовий договір від 01.10.2014 р., укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та відповідачем фіктивним на підставі ст. 234 ЦК України і застосувати наслідки фіктивності правочину. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом і він був предметом розгляду Голосіївського районного суду м.Києва. У задоволенні позову про визнання договору від 01.10.2014 р. було відмовлено. Крім того, відповідач зазначає на те, що трудовий договір не є цивільно-правовим, а тому не може визнаватись недійсним з підстав, передбачених ст.203, 2015, 234 ЦК України. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість, оскільки позивач вже звертався до суду з позовом про визнання оспорюваного договору недійсним,, однак у задоволенні даного позову йому було відмовлено. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] був укладений трудовий договір, оформлений наказом Голови правління № 251-п від 23.03.2012 року, на підставі якого відповідачку прийнято на посаду менеджера (з підбору та розвитку персоналу Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці. На підставі наказу № 152-п від 16.04.2013 року [PERSON] переведено на посаду Начальника Управління з підбору та розвитку персоналу. 01.10.2014 р. між Головою правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було підписано трудовий договір, відповідно до якого остання прийнята на посаду начальника Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці із щомісячною сплатою праці 12220 гривень , додатковою заробітною платою в розмірі 36660 гривень. Відповідно до п. 4.2 трудового договору працівникові повинно бути нарахована та виплачена 21 листопада 2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 36 660 грн. Згідно з п. 6.1 трудового договору договір набув чинності з моменту його підписання Сторонами і діє протягом невизначеного строку. Відповідно до п.6.10 зазначений Договір є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу, однак такий наказ видано не було. 03 жовтня 2014 року Національним Банком України видано постанову № 631/БТ, якою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» віднесено до категорії проблемних, з 24 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію. Звертаючись до суду позивач просить визнати трудовий договір від 01.10.2014 фіктивним на підставі ст.234 ЦК України та застосувати наслідки фіктивності правочину. Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями. В силу положень ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Тобто, відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91, 44 КЗпП України). Положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). Відповідна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України. Укладений між сторонами договір від 01.10.2014 р. не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки положення ст.234 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин сторін, які пов`язанні з укладанням та виконанням трудового договору. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved