Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 06 грудня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, згідно з яким [PERSON] передав [PERSON] у власність грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. За умовами договору [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] грошові кошти в строк до 01 березня 2015 року, на підтвердження чого [PERSON] було власноручно написано розписку від 06 грудня 2014 року. Проте, у встановлений термін відповідач не виконав умови договору позики та не віддав кошти, тому позивач і просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики в загальному розмірі 70487 грн., в тому числі 2500 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на день складання позовної заяви 31 липня 2015 року становить 55175 грн. сума основного боргу; 414 грн. трьох процентів річних від простроченої суми та 14898 грн. інфляційних за період з 01 березня 2015 року по 01 червня 2015 року. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та пояснив, що дійсно позичив [PERSON] 2500 доларів США, про що 06 грудня 2014 року відповідачем і було власноруч написано відповідну розписку. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги не визнали посилаючись на обставини викладені у письмових запереченнях та просили суд відмовити в їх задоволенні, проте [PERSON] факт власноручного написання розписки від 06 грудня 2014 року, не заперечував. Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Згідно тексту розписки [PERSON] від 06 грудня 2014 року фактично вбачається, що між сторонами був укладений договір позики, згідно з яким, як пояснив в судовому засіданні [PERSON] передав [PERSON] у власність грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. За умовами договору [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] грошові кошти в строк до 01 березня 2015 року. Дана розписка написана [PERSON] перебуваючи при здоровому розумі та без примусу (а.с.30). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки і боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. При цьому, відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У відповідності до постанови Пленума Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, у разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, виходячи з приписів наведеної правової норми, положень ст.ст.202,207 ЦК України, представлена суду письмова розписка є підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі, який внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов»язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю оригінал розписким від 14 березня 2013 року про обов»язок [PERSON] віддати [PERSON] грошові кошти в розмірі 2500 доларів США є документом, який було видано боржником кредитору за договором позики, на підтвердження як його укладення в письмовій формі, так і умов договору, а також на підтвердження отримання грошових коштів. Положеннями ст.1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, проте, зазначеного позову [PERSON] заявлено не було. Згідно розписки від 06 грудня 2014 року [PERSON] повинен був до березня 2015 року віддати [PERSON] грошові кошти в розмірі 2500 доларів США, що за курсом НБУ згідно позовної заяви на день її складення 31 липня 2015 року, становить 55175 грн. (за 1 долар 22,07 грн.). Проте, згідно курсу іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на 31 липня 2015 року, на день складення позовної заяви, становить за 100 доларів США 2161,1775 грн. Таким чином, з урахуванням дійсного курсу іноземної валюти на 31 липня 2015 року, кошти, які згідно розписки від 06 грудня 2014 року [PERSON] повинен був віддати [PERSON] до березня 2015 року, становить 54029 грн. 44 коп. (2500 доларів США х 2161,1775). Вирішуючи питання щодо розміру трьох процентів річних, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України нараховуються на суму основного боргу, що з урахуванням курсу НБУ станом на 01 березня 2015 року, строку виконання зобов»язання, становить 69407 грн. 80 коп. (2500 доларів СШАх2776,3120 (курс на 01 березня 2015 року). Тобто, три проценти річних за період визначений позивачем в наданому суду розрахунку з 01 березня 2015 року по 01 червня 2015 року, становить 530 грн. 54 коп. (69407 грн. 80 коп. х 3 х 93 дні прострочення):365:100=530 грн. 54 коп.). Крім того, щодо розміру інфляційних сум, суд керується порядком застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наведеним у листі Верховного суду України від 03 квітня 1997 року №62-97р та враховує індекси інфляції обчислені Державним комітетом статистики. Таким чином, згідно розписки від 06 грудня 2014 року [PERSON] повинен був віддати [PERSON] кошти в розмірі 2500 доларів США, та враховуючи, що позивачем надано суду розрахунок за період з 01 березня 2015 року по 01 червня 2015 року, то індекс інфляції за наведеною в рекомендаціях методикою підлягає визначенню за березень, квітень, травень 2015 року, що становить 129,09 % (110,8% (березень)х114,0% (квітень)х102,2% (травень)=129,09 %). Відповідно, інфляційні за період з 01 березня 2015 року по 01 червня 2015 року, становлять 20190 грн. 73 коп. (2500 доларів США, згідно курсу НБУ станом на 01 березня 2015 року) х129,09 %=89598,53 грн. 69407 грн. 80 коп. = 20190 грн. 73 коп.). Проте, у відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки, у відповідності до ст.11 ЦПК України, суд не може вийти за межі позовних вимог, а позивач в позовних вимогах просить стягнути з відповідача три проценти річних в розмірі 414 грн. та інфляційні в розмірі 14898 грн., то задоволенню підлягають саме розмірі розраховані самим позивачем, тобто 414 грн. та 14898 грн. Оскільки, відповідач на підтвердження своїх заперечень щодо отримання будь-яких коштів від позивача, не надав суду ніяких доказів, не оспорив у встановленому законом порядку договір позики та не звертався до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення заборгованості за договором позики підлягають задоволенню, оскільки вони підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та є законними та обґрунтованими. Заперечення ж відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є такими, що суперечать матеріалам справи та нормам матеріального права. За таких обставин, оцінюючи у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що відповідач умов договору не виконав, кошти в установлений строк до березня 2015 року [PERSON] не повернув, а тому заборгованість в розмірі 69341 грн. 44 коп., в тому числі 2500 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на день складання позовної заяви становить 54029 грн. 44 коп. сума основного боргу; 414 грн. трьох процентів річних від простроченої суми та 14898 грн. інфляційних за весь час прострочення, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає, що оскільки позов задоволено частково, судові витрати по справі необхідно стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 693 грн. 41 коп. пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial