Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову посилався на те, що 31 серпня 2011 року між ПАТ «Платинум банк» та відповідачем був укладений кредитний договір: № 470/2907CLPS2 на суму 3 442,26 грн. на строк до 28 лютого 2014 року. У порушення договору відповідач зобов'язання належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 06 липня 2015 року має заборгованість в сумі 4 387 грн. Тому позивач просив стягнути на його користь із відповідача суму заборгованості за кредитним договором № 470/2907CLPS2 від 31 серпня 2011 року, яка станом на 06 липня 2015 року становить 4 387 грн., з яких: - 2 971,80 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 765,20 грн. - заборгованість за відсотками; 650 грн. - заборгованість за пенею, а також суму сплаченого судового збору. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредекс Фінанс» відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати. Судом встановлено, що 31 серпня 2011 року між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір з обслуговуванням кредитної картки, страхуванням життя позичальника № 470/2907CLPS2, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачці кредитні кошти (по тексту Договору Кредит - 1) в сумі 3442 грн. 26 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% річних, комісії за надання кредиту - 90,00 грн., комісії за обслуговування кредиту -103 грн., строком кредитування - 30 місяців, тобто до 28 лютого 2014 року. Цільове призначення кредиту - поточні потреби. Днем видачі Кредиту - 1 вважається день списання коштів з позичкового рахунку (п.1.1.1 Договору). Відповідно до п. 2.1 Договору, Кредит-1 надається Банком Позичальнику шляхом безготівкового перерахування грошових коштів електронним переказом у відділення поштового зв'язку за місцем фактичного проживання Позичальника, зазначеного в цьому Договорі (грошові кошти будуть доступні для отримання позичальником у відповідному відділенні поштового зв'язку протягом 14 календарних днів з дня підписання цього Договору); після спливу 14 календарних днів з дати підписання цього Договору у випадку неотримання грошових коштів Позичальником, відповідне відділення поштового зв'язку повертає такі кошти Банку, і цей договір вважається неукладаним. Згідно зі п.1.1, п. 2.5 та п. 2.8 Кредитного договору, позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також здійснити всі інші платежі; перерахування коштів для погашення заборгованості за Кредитом здійснюється позичальником в період з 22 по 27 число кожного місяця включно, щомісячно, рівними частинами в сумі 279,00 грн. Посилаючись на положення ст. 11, 509, 526, 629, 1054 ЦК України, суд зазначив, що зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків та інших платежів за кредитним договором, виникає тільки після надання банком позичальнику грошових коштів (кредиту). А з урахуванням положень п. 2.1 Кредитного договору, у разі неотримання позичальником кредитних коштів на протязі 14 днів, кредитний договір є неукладеним. Суд виходив із того, що позивачем не надано доказів перерахування позичальником - ПАТ «Платинум Банк» кредитних коштів електронним переказом у відділення поштового зв'язку за місцем фактичного проживання відповідача, тобто не доведено укладання кредитного договору та виникнення у відповідача зобов'язань по цьому договору (поверненню кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом та комісій). Також в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на укладання договорів факторингу, внаслідок яких він набув право вимоги до відповідача за кредитним договором. Враховуючи приписи ст. 512, 513, 514, 517, 1077, 1078 ЦК України, суд вказав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують, що між первісним кредитором (ПАТ «Платинум Банк») та ТОВ «ФК «Бізнесфінанс», а в подальшому між ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» були укладені Договори факторингу щодо відступлення права вимоги до відповідача в обсязі, який заявлений позивачем, з обґрунтуванням розміру та періоду виникнення кожної складової заборгованості за кредитним договором. Суд не прийняв, як належний доказ, підтверджуючий відступлення права вимоги, надані позивачем: Лист ПАТ «Платинум Банк від 08.06.2015 року № 50-04-03/13663 з витягом із переліку боржників за кредитними договорами, Лист «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за №ФК/383 з витягом із переліку боржників за кредитними договорами, оскільки зазначені документи не містять відомості, в якому саме обсязі зобов'язань позичальника та на яких умовах банк, а в подальшому наступний кредитор, відступив право вимоги за кредитним договором. Також позивачем не доведено, що на момент укладання Договору факторингу №1/15-ФКю від 08 травня 2015 року між позивачем (фактор) та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (клієнт) остання мала права вимоги до відповідача в обсязі, вказаному у Витягах з Реєстру заборгованостей за договором факторингу 1/15-Фкю, з зазначенням періоду та порядку виникнення кожної суми заборгованості, а також періоду та розміру платежів, здійснених відповідачем в порядку виконання умов кредитних договорів (зворотній бік а.с. 3; 11-12). Водночас суд зауважив, що позбавлений можливості встановити зазначені обставини, оскільки у витягу з цього Договору факторингу окрім пунктів 1.1-1.2 та 14.4-14.7 більше умов не міститься (а.с. 9-10). Окрім цього, за загальним правилом заборонено наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі, якщо інше не встановлено договором факторингу (ст. 1083 ЦК України). Позивачем не надано належних доказів, що укладені договори факторингу містили умови про можливість наступного відступлення права вимоги до відповідача іншим особам (іншім факторам). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Отже діюче законодавство пов'язує виникнення обов'язку боржника здійснити платіж факторові тільки після отримання боржником відповідного повідомлення, яке має відповідати за змістом вимогам, передбаченим ст. 1082 ЦК України. Однак, позивачем не надано доказів щодо дотримання ним вказаних вимог закону, а саме не доведено отримання відповідачем письмового повідомлення про заміну сторони у зобов'язанні з зазначенням грошових вимог за кредитним договором та особи (позивача), якій має бути здійснений платіж. Враховуючи, що позивачем не доведені належними доказами обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та які мають істотне значення, а саме: укладання кредитного договору, з урахування положень п. 2.1 Кредитного Договору та виникнення у відповідача зобов'язань за кредитним договором; наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірах, заявлених в позові щодо кожної вимоги; не надано суду обґрунтованого розрахунку боргу з зазначенням періоду та розміру утворення заборгованості за кредитним договором; обсягу та правомірності відступлення права вимоги до відповідачки за договорами факторингу; належного повідомлення відповідачки про відступлення права вимоги, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. При вирішенні питання про застосування строку позовної давності, заявленого відповідачем, суд вважав, що застосування строку позовної давності може мати місце при доведенні позивачем наявності заборгованості, зокрема, яка знаходиться за межами строку позовної даності. Оскільки суд відмовив позивачеві в задоволені позовних вимог через необґрунтованість та недоведеність виникнення і існування заборгованості, то строк позовної давності у даному випадку не застосовується. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені на неповно з'ясованих обставинах у справі та із порушенням норм матеріального і процесуального права. Відповідно до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Стаття 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд не виконав зазначених вимог закону та не повністю з'ясував обставини у справі. Матеріалами справи підтверджено укладення договору факторингу №1/15-ФКю від 08 травня 2015 року між позивачем (фактор) та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», надано витяг із Реєстру заборгованостей за договором факторингу 1/15-Фкю, із зазначенням суми заборгованості, а також останнього платежу 10.08.2012 року, здійсненого відповідачем в порядку виконання умов кредитного договору (а.с. 3; 9-10). Лист ПАТ «Платинум Банк від 08.06.2015 року № 50-04-03/13663 із витягом із переліку боржників за кредитними договорами, а також лист «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за №ФК/383 із витягом із переліку боржників за кредитними договорами, містять відомості, щодо передачі зобов'язань позичальника від первинного кредитора до «Кредекс Фінанс». Але суд не з'ясував обставини та умови укладення договорів факторингу від 26 липня 2012 року, 08 жовтня 2012 року, 08 травня 2015 року щодо розміру заборгованості позичальника, чим порушив вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України. Із доданих до апеляційної скарги договорів факторингу від 26 липня 2012 року, 08 жовтня 2012 року, 08 травня 2015 року встановлено, що розмір заборгованості позичальника становив 4387,01 грн. починаючи від первісного кредитора і до теперішнього кредитора. А пунктом 5.4 кожного із договорів передбачалось, що з моменту переходу до фактора прав вимоги, відповідно до умов цього договору фактор має право на наступне відступлення права грошової вимоги будь-якій третій особі.(а.с.3, 51-76). Отже висновки суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованими, у зв'язку із чим немає підстав для застосування положень ч.1 ст.1083 ЦК України. Матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано, що останній платіж на погашення заборгованості по кредитному договору відповідач здійснила 10.08.2012 року. Позивач звернувся до суду із позовом 20.07.2015 року, та просив стягнути суму заборгованості за кредитним договором № 470/2907CLPS2 від 31 серпня 2011 року, яка станом на 06 липня 2015 року становить 4 387 грн., із яких: - 2 971,80 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 765,20 грн. - заборгованість за відсотками; 650 грн. - заборгованість за пенею, а також суму сплаченого судового збору. А тому відповідно до вимог ст.1054,1077,1078 ЦК України відповідач зобов'язана погасити заборгованість позивачу, у зв'язку із чим наявні підстави для часткового задоволення позову. Відповідач подала заяву про застосування позовної давності (а.с.32). Визначаючи суму заборгованості суд враховує вимоги ст.257, п.1. ч.2 ст. 258, ч.1 ст.264, ч.3,4 ст.267 ЦК України, а тому необхідно стягнути із відповідача суму заборгованості (без врахування пені) 3 737 грн., яка складається із: 2 971,8 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 765,2 грн. - заборгованості за процентами, за кредитним договором №470/2907CLPS2 від 31 серпня 2011 року, станом на 06 липня 2015 року. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України із відповідача належить стягнути на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 511,56 грн. (а.с.1,86). Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновки суду першої інстанції, а тому наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial