Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що в кредитній історії позивача міститься недостовірна інформація про фінансові зобов`язання, а саме про нібито наявну заборгованість позивача, як поручителя, за кредитним договором перед АТ КБ «Приватбанк» у сумі 274187,53 грн. Позивач звернувся до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» із заявою про вилучення інформації, в якій зазначив докази підтвердження того, що інформація в кредитній історії є недостовірною. В заяві позивач послався на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які набрали законної сили, і які свідчать про відсутність будь-якої заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк». Листом від 25.09.2020 за №1791 ТОВ «Українське бюро кредитних історій» рекомендувало позивачу звернутись за деталями по кредитному договору до кредитора безпосередньо. Листом від 23.10.2020 за №20.1.0.0.0/7-201020/4755, АТ КБ «ПриватБанк» зазначив про неможливість задоволення вимог позивача. Позивач вказує, що діями відповідачів позивачу завдано моральну шкоду, яку останній оцінює у розмірі 50000,00 грн. Вказану суму позивач просить сягнути з кожного відповідача. Отже, неправомірними діями відповідачів, позивачу завдано моральних страждань, що є підставою для стягнення з них моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі. Ухвалою судді від 25.11.2020 в справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами позовного (загального) провадження. 02.09.2021 від ТОВ «Українське бюро кредитних історій» надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що позивач визнає те, що між ним та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір, за договором існувала заборгованість, яка змусила банк звернутися до суду за захистом свого порушеного права та стягнути заборгованість в судовому порядку. Отже, говорити про те, що інформація, яка міститься в кредитній історії є неправдивою або такою, що не відповідає дійсності, помилково. Просить відмовити у задоволенні позову. Позивач в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не відомі. Про день, час та місце проведення розгляду справи повідомлявся у встановлений законом строк. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не відомі. Про день, час та місце проведення розгляду справи повідомлявся у встановлений законом строк. Представник відповідача ТОВ «Українське бюро кредитних історій» в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не відомі. Про день, час та місце проведення розгляду справи повідомлявся у встановлений законом строк. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що в кредитній історії позивача міститься інформація про фінансові зобов`язання, а саме про наявну заборгованість позивача, як поручителя, за кредитним договором від 17.03.2006 перед АТ КБ «Приватбанк» у сумі 274187,53 грн. [PERSON] звернувся до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» із заявою про вилучення інформації, в якій зазначив докази підтвердження того, що інформація в кредитній історії є недостовірною. В заяві позивач послався на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які набрали законної сили, і які свідчать про відсутність будь-якої заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк». Листом від 25.09.2020 за №1791 ТОВ «Українське бюро кредитних історій» рекомендувало позивачу звернутись за деталями по кредитному договору до кредитора безпосередньо. Листом від 23.10.2020 за №20.1.0.0.0/7-201020/4755, АТ КБ «ПриватБанк» зазначив про неможливість задоволення вимог позивача. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (статті 599 ЦК України). Позивач просить спростувати інформацію в кредитній історії, оскільки вважає що не відповідає дійсності. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до статті 277 ЦК України, спростуванню підлягає лише недостовірна інформація. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Пунктом 17 вказаної Постанови Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При їх здійсненні особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Виконання цивільного обов`язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до п. 2.1.1.4.3 Умов, Клієнт згідно Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» дає згоду на передачу та отримання Банком від/до бюро кредитних історій інформації про себе, а саме доступ до своєї кредитної історії, як для укладення договору про надання банківських послуг, так і на період його дії, факт згоди Клієнта підтверджується підписанням Заяви. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»: ч. 3. Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.11.2013, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16.04.2014, задоволено зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про припинення правовідносин. Визнано припиненими правовідносини за договором поруки № НАН2АК12180004 від 17.03.2006. Таким чином, виходячи з наведеного, із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у діях відповідачів щодо висвітлення питань, пов`язаних з наявністю боргу в роздруківці, не міститься юридичного складу правопорушення про спростування недостовірної інформації, дана заборгованість була підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, особисті немайнові права позивача не порушено, тому позов у цій часині не підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідачів моральної шкоди, то вони не підлягають задоволенню з огляду на таке. Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1167ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності фізичної чи юридичної особи, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Частиною першою статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначав про те, що поширення недостовірної інформації про наявність у нього заборгованості за кредитним договором завдає йому моральних страждань. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, понесених моральних страждань, та не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вину останнього в її заподіянні. За таких обстави, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed