Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому вказав, що згідно наказу № 312к від 1 серпня 2016 року його звільнили з займаної посади машиніста електровозу у зв'язку з власним бажанням. Розрахунок на день звільнення відповідач з позивачем не зробив. Станом на 7 березня 2017 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 20462,94 грн., а також 53981,16 грн. за 218 днів затримки в розрахунку, а тому позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату та компенсацію за затримку в розрахунку на загальну суму 74444,10 грн. та 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги збільшив, просив стягнути середній заробіток за затримку у виплаті у сумі 59676,42 грн., в іншій частині вимог - без змін. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних доказів по справі з постановленням заочного рішення. 7 квітня 2017 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в трудових відносинах з 15 вересня 2015 року по 1 серпня 2016 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6-8). Згідно довідці заборгованість відповідача перед позивачем станом на 17 січня та 10 лютого 2017 року з невиплати заробітної плати складає 20462,94 грн. (а.с. 9,10). Як вбачається з довідки, середньоденна заробітна плата дорівнює 247,62 грн., заборгованість з заробітної плати станом на 10 лютого 2017 року в повному обсязі не виконана, затримка в розрахунку з позивачем складає 192 дні(а.с. 11,12), а на момент розгляду справи 248 днів. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді даної справи суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року, згідно з якою «установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності». Також суд враховує Постанову ВСУ від 16 січня 2012 року, згідно якої «за змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У справі, що розглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, виходив із того, що права позивача у сфері трудових відносин не порушено, а відтак відсутні правові підстави покладення на відповідача обов'язку відшкодувати моральну шкоду. Апеляційний суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, усупереч вимогам ст. 237-1 КЗпП України не застосував таку відповідальність, а погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав відшкодування моральної шкоди. Безпідставно погодився з таким висновком і суд касаційної інстанції». З огляду на викладене суд доходить висновку, що відповідачем затримано розрахунок з позивачем по заробітній платі, заборгованість станом на 10 лютого 2017 року він складає 20462,94 грн. Час затримки станом на 7 квітня 2017 рок складає 248 днів, середній заробіток відповідно до довідки складає 247,62 грн., а тому компенсація за несвоєчасний розрахунок складає 248 х 247,62 =61409,76 грн., при цьому позивачем заявлено вимоги у сумі 59676,42 грн., за межі яких суд вийти не має права. З огляду на викладена загальна сума стягнення складає 80139,36 грн. У зв'язку з невиплатою заробітної плати позивачеві були порушені його права на оплату праці, він мусив докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя родини. Суд приймає посилання позивача на те, що внаслідок девальвації гривні, економічного стану держави не виплата належної заробітної плати приводить до моральних страждань та порушення його життєвих зв'язків, а тому розмір моральної шкоди 2000 грн. є обґрунтованим та вона підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. А тому стягненню підлягає судовий збір по 640 грн. за позови майнового та немайнового характеру, а загалом 1280 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 115-117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved