Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку,в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 26.05.2009 року йому на праві власності належить домоволодіння №121 по вул.. Делегатській в м. Дніпропетровську. При оформлені даного договору продавець [PERSON] запевнила його, що земельна ділянка площею 0,0536 га, на якій розташоване домоволодіння, не є приватизованою. В 2011 році він звернувся до управління Держземагенства у м. Дніпропетровську з метою перевірити чи дійсно дана земельна ділянка не приватизована, там його запевнили, що дійсно вона ні за ким не зареєстрована, тому в 2012 році він почав процес приватизації даної ділянки: замовив технічну документацію та оплатив всі витрати. Проте в жовтні 2013 року отримав відмову у приватизації на тій підставі, що право власні за зазначену земельну ділянку зареєстровано за іншою особою, а саме за [PERSON], відповідно до рішення №120/48 про передачу їй безоплатно у власність земельної ділянки від 15.07.2009 року та Державного акта про право власності на земельну ділянку від 19 січня 2010 року. Оскільки він є власником домоволодіння №121 по вул.. Делегатській в м. Дніпропетровську, що розташоване на спірній земельній ділянці, на момент укладення договору купівлі-продажу будинку відповідачці належало право користування земельною ділянку, а у відповідності до приписів ст.. 120 ЗК України, з придбанням будинку він набув права користування і земельною ділянкою, тому вважає приватизацію земельної ділянки відповідачем незаконною та такою, що порушує його права, тому і звертається до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не зявився, надав заяву щодо розгляду справи у його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити. \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідачі Дніпропетровська міська рада, Управління Держземагенства у м. Дніпропетровську до судового засідання своїх представників не направили, про час, дату та місце слухання справи сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про слухання справи у відсутність їхніх представників суду не надавали. Третя особа [PERSON] до судового засідання не зявилася, про час, дату та місце слухання справи сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про слухання справи у її відсутність суду не надавала. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.05.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] позивачу на праві власності належить домоволодіння №121 по вул.. Делегатській в м. Дніпропетровську. Як слідує з матеріалів справи на момент складення даного договору спірна земельна ділянка площею 0,0536 га, на якій розташоване вказане домоволодіння приватизована не була, та знаходилась у продавця на праві користування. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу (ч. 1 ст. 118 ЗК України). Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України). Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. 15 липня 2009 року Дніпропетровською міською радою було винесено рішення №120/48 про передачу безоплатно у власність спірної земельної ділянки [PERSON] На підставі даного рішення останній було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Як встановлено судом, вказане рішення було винесено а державний акт видано на ім»я [PERSON] вже після продажу нею домоволодіння, яке розташоване на спірній земельній ділянці позивачу [PERSON] У відповідності до ч. 2 ст. 120 Земельного Кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. П. е) ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України передбачено , що набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці є підставою припинення права користування земельною ділянкою. Таким чином подальша приватизація відповідачкою спірної земельної ділянки, та отримання державного акту про право власності на неї на час коли дана земельна ділянка у неї на праві користування не перебувала є незаконною. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. За ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. За таких обставин, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про законність та обгрутованість позовних вимог позивача, вбачає наявність підстав для його задоволення в повному обсязі. Питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд вирішує у відповідності до приписів ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved