Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, вказуючи на те, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2002 року. Шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за №115. Родина фактично розпалась у зв`язку з тим, що між ними виникли особисті неприязні відносини на побутовому ґрунті. Подальші шлюбні відносини та збереження родини вважає неможливим. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] , який мешкає разом із ним. Відповідач хоча і зареєстрована з ним зав однією адресою, однак у вересні 2019 р. пішла з дому, не спілкується з ним та їх дитиною. Спору про місце проживання дитини не мається, однак мається спір про розподіл майна подружжя. Просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачем. Поділити майно подружжя, а саме: меблі, побутову техніку, комп`ютерну техніку на суму 33200,00 грн. та будівельні матеріали на загальну суму 37250,00 грн.. Судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився надавши заяву в якій позовні вимоги підтримав, справу просив розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася надавши заяву в якій позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнала, в частині поділу майна подружжя не визнала, посилаючись на необґрунтованість позову в цій частині. Оскільки в даному провадженні об`єднано кілька самостійних вимог, враховуючи, що позивачем та відповідачем подані всі наявні у них докази, що стосуються вимог про розірвання шлюбу, крім того з урахуванням визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу, суд відповідно до вимог ч.1 ст. 206, ч.3 ст. 259 ЦПК України вважає необхідним ухвалити рішення щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу, та продовжити провадження в частині невирішених вимог. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про таке. Як вбачається зі свідоцтва про одруження [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, 06.06.2002 р. позивач та відповідач зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за №115 (а.с.13). Від сумісного мешкання подружжя мають дитину, [PERSON] [INFO] ( а.с.13). Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Як вбачається з позовної заяви, позивач з відповідачем хоча і мешкають за однією адресою, однак мають різні погляди на сімейне життя, спільного господарства не ведуть. Згідно ст.105 СК України вбачається, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено, сторони припинили сімейно-шлюбні відносини, підстави для надання строку для примирення сторін відсутні, родина розпалась кінцево і у подальшому збережена бути не може. Враховуючи визнання відповідачем позову, суд вважає неможливим в подальшому зберегти їх сім`ю, шлюб сторін досить тривалий час носить формальний характер, а тому повинен бути розірваний. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141, ч.2 ст. 142 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з 50 відсотків судового збору в сумі 384,20 гривень за вимоги немайнового характеру(розірвання шлюбу), та у зв`язку із визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, повертає позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 384,20 гривень за цією ж вимогою. На підставі викладеного, ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved