Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в особі Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» про стягнення компенсації заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що він працював на зазначеному підприємстві, що підтверджується наказом по підприємству; звільнений 05 жовтня 2011 року, але відповідач всупереч ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці» не здійснював виплату належних йому всіх коштів за рішенням суду з березня 2011 року, а тому з листопада 2008 року просить стягнути нараховий середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 33 208 грн. 92 коп. Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання зобов»язані здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, яка проводиться у разі її затримки на один і більше календарних місяців, відповідач має йому сплатити компенсацію втрати частини грошових доходів, яка за період з листопада 2008 року становить 23 269 грн. 94 коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з тих же підстав, просив їх задовольнити - стягнути з Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» на його користь позивача 56 478 грн. 86 коп. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. Неявка відповідача у відповідності до ч.1 ст. 224 ЦПК України судом визнана неповажною. За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював на зазначеному підприємстві, що підтверджується наказом по підприємству; звільнений 03 листопада 2010 року (а.с.11), але відповідач всупереч ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці» не здійснюва виплату належних йому всіх коштів. Судовим наказом від 30 березня 2011 року ситягнути з відповідача на його користь 21 941 грн. 60 коп. заборгованості по заробітній платі за перівод з листопада 2008 року по листопад 2010 року (а.с.14), яке виконано 01 липня 2015 року (а.с.17). Заробітна плата, згідно ч.1 ст. 94 КЗпП України, - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу та у відповідності до ст.115 вказаного Кодексу регулярно в робочі дні не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином відповідач зобов»язаний був в день звільнення позивача провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується ним. З вини відповідача позивачеві не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення. Згідно п.21 взаканої Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання зобов»язані здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, яка проводиться у разі її затримки на один і більше календарних місяців, тому відповідач має сплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів. Суд, надавши правову оцінку проведеному позивачем розрахунку, вважає його таким, що є недоведеним, оскільки на надані належні докази - довідка про середньоденну заробітну плату, а тому за відсутності достовірних даних провести розрахунок заборгованості не виявляється можливим, відтак у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed