Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивував тим, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2013 року. Від даного шлюбу у сторін народився син. В шлюбі було придбано наступне майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль Тойота рав 4 д.н.з. [NUMBER] . У зазначеній квартирі сторони зробили ремонт, облаштували необхідними меблями та технікою. З початку листопада 2019 року у сторін почали виникати сварки та з того часу стали проживати окремо. Позивач зазначає, що збереженню шлюбу неможливе. Тому просить його розірвати. Також позивач просить поділити спільне майно, оскільки в добровільному порядку відповідач не бажає врегулювати даний спір. 11 червня 2020 року відповідач подала відзив на позову заяву в якому зазначила, що позовні вимоги визнає частково, а саме щодо розірвання шлюбу не заперечує. Щодо позовної вимоги про поділ майна подружжя відповідач заперечує та зазначає наступне. Транспортний засіб Тойота рав 4 д.н.з. [NUMBER] є неподільною річчю. Тому не зрозуміло яким чином позивач просить визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля. Крім того, також зазначила, що об`єднання позовних вимог про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя значно ускладнить розгляд справи. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували щодо позовних вимог частково, а саме не заперечували щодо розірвання шлюбу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року в задоволенні клопотання відповідача про роз`єднання позовних вимог відмовлено. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 рокузакрито підготовче засідання у цивільній справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. З пояснень та матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 186 (а.с.13). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16 липня 2013 року (а.с.14) За час перебування сторін у шлюбі ними було придбано нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 77,1 кв.м. та легковий автомобіль Toyota RAV 4, д.н.з. [NUMBER] на підставі договору купівлі № 0462/04/17 від 24 квітня 2017 року, що підтверджується наступними доказами. Так, відповідно до інформаційної довідки № 194371820 від 21 грудня 2019 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1743, виданий 03 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 21770488 від 03 червня 2015 року. Також, 24 квітня 2017 року між ТОВ «Саміт Моторз Україна» та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 0462/04/17 відповідно до якого [PERSON] придбали транспортний засіб Toyota RAV4 HYBRID 2,5 WAGON CVT/ [NUMBER] -ANXMBX 3P 50, 2017 року. Вартість автомобіля разом з ПДВ склала 850 583,00 грн. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля Toyota RAV4, 2017 року випуску, д.н.. [NUMBER] є [PERSON] . В своєму позові позивач окрім поділу майна подружжя також просить розірвати шлюб, оскільки сторони тривалий час не проживають разом та подальше збереження шлюбу неможливе. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України) Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. А згідно з вимогами ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки із-за неправильної поведінки сторони втратили довіру та повагу один до одного, шлюбні стосунки не підтримують, примирення між сторонами неможливе та враховуючи той факт, що відповідач в судовому засіданні не заперечувала щодо розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 23.02.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується позовної вимоги про поділ майна подружжя, то слід зазначити наступне. Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи квартира та легковий автомобіль придбані у період шлюбу, тобто в період з 23 лютого 2013 року по день звернення до суду і за спільні кошти сторін, відповідно до ст. 60, 61, 63 СК України, мають правовий режим спільного сумісного майна. Зазначені обставини відповідачем не спростовані. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України). Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації позивач чи відповідач на депозитний рахунок суду не вносили. Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 73 СК України встановлено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктом 30 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення закону, суд приходить до висновку, що нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] загальною площею 77,1 кв.м, яка зареєстрована за позивачем [PERSON] на праві власності 03 червня 2015 року та легковий автомобіль Toyota RAV 4, 2017 року випуску, днз. [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає розподілу. Виходячи з вище викладеного, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суду судового збору в розмірі 7146,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved