Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виконання зобов'язання. Посилався на те, що 10.03.2011 року уклав із [PERSON] договір позики, відповідно до якого він передав, а позичальник прийняв у власність 28000 гривень. Вказані кошти відповідач зобов'язався повернути готівкою в строк до 25.12.2011 року. Факт укладення договору та отримання коштів [PERSON] підтверджує розпискою. У вказаний строк відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, позику не повернув та ухиляється від повернення коштів. На його неодноразові звернення про добровільну сплату заборгованості не відреагував. 09.11.2012 року [PERSON] лише частково повернув отриману позику в розмірі 500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на момент повернення позики становило 3995 гривень. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача борг за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, що становить 30898 грн. 29 коп. та понесені судові витрати. Також позивач стягнути з відповідача на його користь 2000 гривень витрат на юридичну допомогу, що обґрунтовував укладеним договором із адвокатом [PERSON] Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили викладені в позовній заяві обставини. Пояснили, що [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від повернення суми боргу у розмірі 24005 гривень, внаслідок чого з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних на даний час розмір заборгованості становить 30898 грн. 29 коп. Просили позовну заяву задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав. Пояснив, що перебуває у скрутному матеріальному становищі , а тому вчасно не зміг погасити борг. Не заперечував проти задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 10.03.2011 року [PERSON] написав розписку, в якій зазначив, що отримав у борг у [PERSON] кошти в сумі 28000 гривень з кінцевим терміном повернення до 25.12.2011 року. (а.с.4). У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Як вбачається з досліджених матеріалів справи, письмова форма договору позики сторонами дотримана не була. Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитись письмовими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Як видно з наданих відповідачем [PERSON] пояснень у судовому засіданні, останній не заперечує факт написання та підписання ним розписки від 10.03.2011 року, а тому дану обставину суд на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України визнає такою, що не підлягає доказуванню. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ч.1ст.530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як було встановлено судом термін виконання зобов'язання настав 25.12.2011 року, проте відповідач позику у визначений строк не повернув. В подальшому, 09.11.2012 року [PERSON] лише частково погасив борг, віддавши позивачеві кошти у сумі 500 доларів США. Зазначена обставина підтверджується оригіналом розписки, наявної в матеріалах справи (а.с.58), а також висновком технічної експертизи документів та почеркознавчої експертизи №1452, №1511 від 10.09.2014 року (а.с.82-85). Відповідно до ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у зобов'язанні належним чином. Згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, суд вважає, що позов в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 30898 грн. 29 коп. обгрунтований та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 2000 гривень витрат на юридичну допомогу суд зазначає наступне. Частиною першою ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з поданої заяви, позивач просить стягнути з [PERSON] витрати на юридичну допомогу, пов'язані з залученням адвоката [PERSON] до участі у розгляді справи. Згідно ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Проте, суд враховує, що в порушення вимог зазначеної статті позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення юридичної допомоги, яка взагалі положеннями ЦПК України не віднесена до судових витрат. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст.47 цього Кодексу учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі (сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб), є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Положеннями ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] з заявою до суду про допуск до участі в справі адвоката [PERSON] в якості особи, яка надає правову допомогу не звертався, остання не була допущена судом до участі в розгляді справи як особа, яка надає правову допомогу. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що адвокат [PERSON] приймала участь у розгляді справи у якості представника позивача, на підтвердження чого суду було надано відповідний договір, яким позивач уповноважив адвоката на здійснення усіх процесуальних прав сторони у справі, якими в силу Закону не може володіти особа, яка надає правову допомогу. Відповідно до вимог ст.ст.40, 42, 44 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді. Повноваження адвоката як представника можуть посвідчуватися договором. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. Так, адвокат [PERSON], приймаючи участь у розгляді справи, вчиняла від імені позивача усі процесуальні дії, якими користується сторона у справі, в тому числі: давала суду усні пояснення, подавала докази, збільшувала позовні вимоги, брала участь у дослідженні доказів, задавала запитання іншим особам, які беруть участь у справі, тобто вчиняла дії, які не уповноважена здійснювати особа, яка надає правову допомогу. На підставі наведеного та враховуючи те, що згідно з статтею 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, не належать витрати, пов'язані з залученням представника, суд вважає, що в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.

Outcome: partial