Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача і просить зобов'язати останнього повернути йому борг у розмірі 28189 грн 14 коп (з урахуванням відсотків, пені, індексу інфляції), 1000 грн за правову допомогу, 10000 грн моральної шкоди та судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 04 лютого 2013 року він з відповідачем уклали договір позики, котрий був оформлений розпискою. Згідно умов вищезазначеного договору позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 1000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 05 лютого 2013 року, у випадку не повернення зобов'язувався сплатити пеню у розмірі 100 доларів США в місяць. 19 березня 2013 року відповідач повернув тільки 500 доларів США. Станом на 23 липня 2014 року відповідач взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконав. Таким чином, сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 5865 грн 23 коп. Окрім того, оскільки відповідач не повернув в строк борг по розписці, з нього має бути додатково стягнуто 3% річних в сумі 278 грн 58 коп, відсотки за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ за весь період у сумі 689 грн, пеню у розмірі 21114 грн 82 коп та інфляційне збільшення в розмірі 241, 51 грн. У судове засідання позивач не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, його представником до суду була подана заява, в якій останній просив розглядати справу без його участі, зазначив що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04 лютого 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження умов якого останнім було складено розписку. Згідно умов вищезазначеного договору позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 8100 грн, що еквівалентно 1000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 05 лютого 2013 року, у випадку не повернення зобов'язувався сплатити пеню у розмірі 100 доларів США в місяць (а.с.4). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом було встановлено, що відповідач повернув 19 березня 2013 року 500 доларів США. Іншу частину до цього часу не було повернуто, внаслідок чого сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 5865 грн 23 коп. Окрім того, оскільки відповідач не повернув в строк борг по розписці, з нього має бути додатково стягнуто 3% річних в сумі 278 грн 58 коп, відсотки за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ за весь період у сумі 689 грн, пеню у розмірі 21114 грн 82 коп та інфляційне збільшення в розмірі 241, 51 грн. Щодо позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 зазначеної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи те, що суду доказів, якими підтверджується факт заподіяння позивачам моральних страждань або втрат немайнового характеру не надано, а також не обґрунтовано розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивач, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди. Щодо позовних вимог у частині стягнення витрат на правову допомогу, відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надавання безоплатної правової допомоги. Прохання позивача відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 1000 гривень не знаходить свого обґрунтування, та не підтверджено фактами реального надання правової допомоги саме по цій цивільній справі, не надано погодинного розрахунку наданої правової допомоги, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні відшкодувати витрати на правову допомогу. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань перед позивачем щодо належного повернення суми позики, та з нього підлягають стягненню сума боргу разом з 3 % річних від суми позики, інфляційною складовою, пенею та відсотки за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в загальному розмірі 28189 грн 14 коп. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 269 грн 05 коп, які підтверджуються долученими до справи платіжними дорученнями про їх оплату (а.с. 18). На підставі викладеного, ст. ст. 525, 526, 527, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial