Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про витребування із чужого незаконного володіння, в якому просить витребувати у [PERSON] садовий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] . Вимоги позову обґрунтовує тим, що в [INFO] помер його батько [PERSON] , який в 1972 р. побудував за адресою: [ADDRESS] садовий будинок. Він з дитинства до 2015 р. користувався зазначеним будинком та після смерті батька прийняв у спадщину зазначене майно. В 2015 р. він дізнався, що відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2015 р. придбала у [PERSON] зазначений садовий будинок, яка в свою чергу отримала право власності на будинок на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.04.2015 р. у справі №362/1976/15-ц, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 15.10.2015 р. та залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 29.02.2016 р. Вважає, що [PERSON] незаконно було оформлено право власності на майно та реалізоване відповідачці. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив відмовити в його задоволенні, оскільки зазначений позов в суді вже розглядався. Судом на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів встановлено наступні фактичні обставини. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом..Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом достовірно встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , про що свідчить Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві. [PERSON] з 1957 р. був членом СМ «Глеваха 1», в зв`язку з чим отримав у користування земельну ділянку площею 0,06 га за адресою: [ADDRESS] , на якій у 1972 р. було побудовано садовий будинок. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Предметом розгляду даної справи є садовий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказаний садовий будинок придбаний відповідачем відповідно до Договорів купівлі-продажу від 01.07.2015 р., за яким [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку та садовий будинок за адресою: [ADDRESS] . Право власності продавця встановлено на підставі Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.04.2015 р. у справі №362/1976/15-ц (а.с.141 т.2). Так, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.04.2015 р. у справі №362/1976/15-ц за [PERSON] було визнано право власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] . Однак, рішенням Апеляційного суду Київської області від 15.10.2015 р., яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 29.02.2016 р., скасовано рішення першої інстанції та вирішено в задоволенні позову відмовити. Відтак, на момент укладення договору купівлі-продажу зазначеного садового будинку 01.07.2015 р., відповідач не знала і не могла знати, що право власності особи, що відчужила вказане майно, буде скасованим 15.10.2015 р., у звязку з чим відповідач визнається добросовісним набувачем. При цьому, як вбачається із матеріалів справи, в березні 2014 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на садовий будинок в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] та рішенням Васильківського міськрайонного суду від 10.10.2014 р. в справі №362/1161/4-ц позов задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину зазначеного будинку. Проте, Апеляційний суд Київської області своїм рішенням від 02.04.2015 р. рішення суду першої інстанції скасував та постановив нове, яким відмовив позивачу в задоволенні позову, оскільки з відсутній правовстановлюючий документ на спірний будинок, садовий будинок не входив до складу спадкового майна. Рішення Апеляційного суду Київської області від 02.04.2015 р. було залишено без змін ухвалою ВССУ від 22.07.2015 р. та ухвалою Верховного суду України від 22.10.2015 р. у допуску до провадження відмовлено. Крім того, у липні 2013 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання рішення садового товариства незаконним, рішення селищної ради та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними. В обґрунтування позову зазначав, що його батько [PERSON] , з 1957 р. був членом СМ «Глеваха 1», в зв`язку з чим отримав у користування земельну ділянку площею 0,06 га за адресою: [ADDRESS] , на якій у 1972 р. було побудовано садовий будинок. Спадщину, що відкрилась після смерті батька він прийняв, оскільки фактично вступив у володіння спадковим майном. Однак рішенням ради СМ «Глеваха 1» від 02.122006 р. [PERSON] виключено із членів цього садового товариства та прийнято замість померлого рідного брата позивача [PERSON] , який на підставі рішення Глевахівської селищної ради Васильківською району Київської області від 22.08.2007 р. отримав державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку від 13.09.2010 р. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.10.2013 р. в справі №362/4048/13-ц [PERSON] відмовлено в задоволенні позову, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23.12.2013 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15.01.2014 р. При цьому, зазначеними рішеннями суду встановлено, що переоформлення членства у СМ «Глеваха 1» та права користування земельною ділянкою цьому садовому товаристві з покійного [PERSON] на [PERSON] відбулось з відома та за згодою позивача, а тому позивачем був пропущений трьохрічний строк на звернення за захистом порушеного права. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті до Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися його дружина [PERSON] та брат [PERSON] . Листом цієї нотаріальної контори від 11.03.2013 р. [PERSON] повідомлено про неможливість видачі йому свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з наявністю спадкоємців першої черги, а саме дружини померлого [PERSON] [INFO] [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,06 га за адресою: [ADDRESS] , та Технічний паспорт на садовий (дачний) будинок. На підставі Договорів купівлі-продажу від 01.07.2015 р. [PERSON] продала [PERSON] вищезазначені земельну ділянку та садовий будинок за адресою: [ADDRESS] . Свідок на стороні позивача - [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Києва, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , пенсіонер, пояснив, що [PERSON] знає вже років 50 та знаходиться з ним дружніх стосунках. Проживали недалеко один від одного в м. Києві та садові участки в смт. Глеваха також були поруч. Батьки їх також спілкувались і брата [PERSON] він також знав. В 60-х-70-х р.р. [PERSON] був побудований садовий будинок та на даний час ніяких змін не має, лише пофарбований. Ніякого будівництва він не бачив, та про плани [PERSON] щодо капітального ремонту не чув. [PERSON] та її чоловіка він там бачив. Земельна ділянка знаходиться на 12-ій лінії по 3-й Садовій, остання під кутом ділянка, між 11 і 12 лінією. З позивачем вони і зараз знаходяться в дружніх стосунках. Раніше земельна ділянка належала [PERSON] , на даний час він не знає, чия вона. Він жив за квартал він позивача, та бачив нормальні відносини батька та синів, відносини братів були братерські. Як він зрозумів, [PERSON] скористалась невизначеністю в законодавстві після смерті чоловіка. Свідок на стороні відповідача [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , працюючий водієм ТДВ «Укрліфтсервіс» пояснив, що він являється двоюрідним братом позивача та відповідач являється його донькою. Він сусід по дачному будинку [ADDRESS]. На участку [NUMBER] проживав його дядько [PERSON] , який в 1992 р. помер, та після смерті залишив квартиру в [ADDRESS] та зазначений садовий будинок. Після смерті брати домовились, що [PERSON] залишаться садовий будинок, а другому квартира. До одруження [PERSON] в 2003 р. на участок ніхто не їздив і за 10 років будинок розвалився. Після одруження подружжя почало там будуватись, [PERSON] погасив всі борги в садовому товаристві. В 2004 р. він приватизував землю. В 2006 р. він став членом СТ «Глеваха 1». В 2012 р. [PERSON] помер. Позивач двічі з`являвся на дачі, участі в будівництві не приймав. Після смерті брата приїжджав до будинку, вів себе некоректно, ображав [PERSON] . Під час приватизації [PERSON] не перешкоджав. Крім того, [PERSON] та [PERSON] хотіли продати квартиру та переїхати до садового будинку і [PERSON] не заперечував цього. [PERSON] пропонувала купити дачу своїй дочці. Будинок будували всі разом, допомагав покійний батько, дружина, родичі [PERSON] . [PERSON] подавав позови до суду, були конфлікти. Він мешкає в м. Києві з 1963 р. за місцем реєстрації, являється членом СМ «Глеваха-1». Будівництвом займався [PERSON] . Братів разом не бачив. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права. Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Пунктом 22 зазначеної постанови пленуму передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-107цс12 від 07.11.2012 р., Верховний Суд України дійшов наступних висновків: Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне такій особі майно. З аналізу зазначених норм в контексті обставин даної справи випливає, що за загальним правилом витребувати майно може лише власник цього майна. В наведених вище рішеннях зазначено, що [PERSON] не міг бути власником спірного садового будинку, так як відсутній правовстановлюючий документ. Після смерті [PERSON] в 1992 р. будинок не входив до складу спадкового майна, а відтак, [PERSON] ніколи не був власником цього майна, без чого у нього не може виникнути право на віндикаційний позов щодо захисту неіснуючого останнього права. Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору купівлі-продажу покупець знала про той факт, як зазначає позивач, про незаконність укладання даного договору, а тому відсутні передбачені ст. 388 ЦК України підстави для витребування цього майна у відповідача як добросовісного набувача. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст.77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, підстави для задоволення позову - відсутні. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed