Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, по якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали в спірній квартирі та зареєстровані в ній, крім них в даній квартирі також зареєстровані та проживають донька позивача та її малолітні діти. Основним квартиронаймачем є відповідач. Позивач та відповідач припинили фактичні шлюбні відносини в 1990 році та перестали спільно проживати та вести господарство, в подальшому шлюб у 1992 році було розірвано. Оскільки відповідач у вказаній квартирі не проживає тривалий час, позивач вважає, що його реєстрацією в спірному житловому приміщенні порушуються її права, тому вона звернулась до суду із визнанням його таким, що втратив право користування житловим приміщення. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечував з приводу його задоволення, пояснив що не проживає у спірній квартирі, але постійно туди приходить, тривалий час перебував на лікуванні, після чого внаслідок припинення шлюбних відносин був змушений проживати в іншому місці, позивач постійно вчиняє сварки, а також наголосив на тому, що спірне приміщення складається з одної житлової кімнати площею 16,90 кв.м. та на даний час в ній зареєстровані та проживають, окрім нього, ще четверо осіб, тобто він вимушено на даний час проживає за іншою адресою, фізичної змоги проживати в квартирі, де він є основним квартиронаймачем в нього немає, іншого житла в нього немає, в квартирі залишились його речі, меблі. Треті особи до судового засідання не зявились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та ЖК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.07.1982 року та проживали разом в кВ. № 13, по вул. Ленінградській, 17 в м. Одесі, де й зареєстровані. З довідки витягу з домової книги про склад сімї та реєстрацію від 12.01.2015 року вбачається, що в даній квартирі зареєстровані: [PERSON] ( відповідач по справі)- відповідальний, [PERSON], [PERSON]- донька, [PERSON] та [PERSON] онуки ( а.с.43). Відповідач по справі є основним наймачем квартири [ADDRESS]. Позивач стверджує, що відповідач у вказаній квартирі не проживає з 1990 року з моменту фактичного припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, не сплачує комунальні платежі, особистих речей його в квартирі немає. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідач по справі пояснив судові, що у нього з колишньою дружиною - позивачем склалися неприязні відносини, не проживає у спірній квартирі з підстав того, що тривалий час перебував на лікуванні від алкогольної залежності, після чого внаслідок припинення шлюбних відносин був змушений проживати на квартирі, наголосив на тому, що спірне приміщення складається з одної житлової кімнати площею 16,90 кв.м. та на даний час в ній зареєстровані та проживають, окрім нього, ще четверо осіб, тобто він вимушено на даний час проживає за іншою адресою, фізичної змоги проживати в квартирі, де він є основним квартиронаймачем в нього немає, в квартирі залишились його речі, меблі, іншого нерухомого майна в нього немає. Згідно до ч. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 « Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності ( перебування у відрядженні, у осіб ,які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків,а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше приміщення. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що іншого приміщення для житла в нього немає. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Зідно зі ст.. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей срок за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору- судом. Відповідно до ч.3 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадках влаштування дитини ( дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сімю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сімї, дитячого будинку сімейного типу, закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідно до ст.. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вище, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем в судовому засіданні доведено той факт, що він не проживає в спірній квартирі не за власним бажанням, а внаслідок певних обставин, а саме: неприязних стосунків між ним та позивачем, площею спірного приміщення та кількості осіб, які в ній проживають, а також того, що іншого приміщення для житла в нього немає. Суд не може позбавити особу її Конституцією гарантованого права на житло. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed