Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання договору поруки недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у березні 2016 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, учасниками якої були позивач та відповідач [PERSON] Постановою Шевченківського районного суду м. Києва позивача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності. У травні 2016 року відповідач [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ФОП [PERSON] та [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Позовна заява подана за місцем реєстрації відповідача ФОП [PERSON] Ухвалою судді від 06.06.2016 відкрито провадження у даній справі. Підставою для солідарного відшкодування шкоди у позовній заяві зазначено договір поруки від 23.05.2016, укладений між відповідачами [PERSON] та ФОП [PERSON], згідно з умовами якого остання поручилася за відшкодування [PERSON] завданої внаслідок ДТП шкоди. З ФОП [PERSON] позивач не знайома, ніколи не зустрічалася, не надавала їй жодних розпоряджень та повноважень для укладання будь-яких договорів в інтересах позивача. Вважає, що факт посилання у позові на договір поруки зроблено спеціально з метою застосування штучної підсудності для розгляду справи в м. Харкові. Позивач вказує, що договір поруки укладений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки укладений відповідачами без створення правових наслідків, які обумовлювались цим договором. Посилаючись на наведене, просить суд визнати недійсним договір поруки від 23.05.2016, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON], без застосування наслідків його недійсності та стягнути з відповідачів на свою користь судовий збір у розмірі 551,20 грн. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та ї представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечують. Відповідачі в суд не з'явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні документи, будь-яких заяв, клопотань, або заперечень суду не надали, у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності по наявних у справі доказах та постановити заочне рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 19.03.2016 в м. Києві по вул. О.Теліги сталася дорожньо-транспортна пригода за участі позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], внаслідок якої було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.04.2016 позивача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності. 23.05.2016 між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань [PERSON], що виникли з дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 19.06.2016 за участі кредитора та боржника (а.с. 18-19). Згідно з п. 3.1. договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання, але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру завданої кредитору шкоди, зазначеної в п. 4 цього договору. Пунктом 4.1. договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником в розмірі завданої кредитору матеріальної і моральної шкоди, а також витрат, що зазнав кредитор через ДТП. У відповідності до п. 7.1. договору поруки договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії основного зобов'язання, окрім випадків визначених в ст. 559 ЦК України. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦПК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст. 558 ЦК України поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові. Договір поруки є зобов'язально-правовим способом забезпечення виконання зобов'язань та має договірний характер. Статтею 1166 ЦК України встановлено загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Для застосування цієї статті між боржником (завдавачем) шкоди та кредитором (потерпілим) не може бути ніяких договірних відносин. Таким чином, нормами чинного законодавства не передбачено можливості забезпечення порукою виконання недоговірних зобов'язань. Як вбачається з договору поруки від 23.05.2016, такий укладено між відповідачами на забезпечення зобов'язань з відшкодування шкоди, тобто недоговірних (деліктних) зобов'язань. Крім того, договір поруки не містить грошового еквіваленту зобов'язання поручителя, сторони не погодили конкретного строку дії договору (рік, місяць, день), що свідчить про вчинення правочину лише для виду без наміру створення правових наслідків. Також договір поруки розширює обов'язки позивача, оскільки передбачає оплату послуг поручителя відповідно до вимог 558 ЦК України. У відповідності з ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного типу, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, виходячи з наявних доказів, суд приходить до висновку, що при укладенні договору поруки відповідачами не було дотримано вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, а тому є підстави для визнання вищевказаного договору поруки недійсним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі по 275,60 грн. з кожного (а. с. 2). З викладеного,

Outcome: approved