Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між сторонами було зареєстровано 23.09.2001 року у Міському відділі реєстрації актів громадського стану управління юстиції Вінницької області. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність між ними взаєморозуміння та розходженням поглядів на сімейні відносини й сімейні обов'язки. Після розірвання шлюбу діти залишаться проживати разом із матір'ю. Фактично шлюб між сторонами припинено два місяці тому та останній існує формально. У зв'язку з цим позивач просить суд розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем, судові витрати залишивши за ним. Позивач до судового засідання не з'явився, однак до суду подав заяву в якій наполягав на розірванні шлюбу, а справу розглядати за його відсутності. В судовому засіданні відповідач позов визнала не заперечувала проти розірвання шлюбу з відповідачем. Також зазначила, що спір про поділ майна між сторонами на даний час відсутній, після розірвання шлюбу діти залишаться проживати разом з нею. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23.09.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ № 068601 (на 4 а.с.). Причиною розладу в сімї стали різні характери і погляди на сімейне життя, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягали на розлученні, мали стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам обох сторін, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи клопотання позивача про залишення судових витрат без компенсації, суд вважає за можливе судові витрати залишити за [PERSON]

Outcome: approved