Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача КП «Житлосервіс «Добробут» про стягнення вихідної допомоги, компенсації за затримку розрахунку і відшкодування моральної шкоди, в обґрунтовування своїх позовних вимог вказав, що він працював юрисконсультом у Комунальному підприємстві «Житлосервіс «Добробут» з 16 листопада 2011 року. Звільнений 30 липня 2012 року по ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку із систематичним порушенням з боку роботодавця норм передбачених законодавством про працю України та колективним договором підприємства, а саме затримкою та несвоєчасною виплатою заробітної плати. У відповідності до ст.44 КЗпП України відповідач повинен був виплатити вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Розмір вихідної допомоги повинен складати 6712,17 грн. Згідно ст.116 КЗпП України відповідач зобов'язаний був в день звільнення виплатити всі гроші, що належать позивачу. Проте, на момент звернення з позовом до суду розрахунок не був проведений. В день звільнення, а саме 30.07.2012 року позивачем була написана та подана в адресу адміністрації підприємства заява вх. № 1384 від 30.07.2012 року, де він інформував адміністрацію про отримання трудової книжки після проведення повного розрахунку. Після звільнення позивач неодноразово спілкувався з адміністрацією підприємства про шляхи вирішення питання про виплату належної згідно норм законодавства вихідної допомоги, запропоновувалась розстрочка виплат. Адміністрація підприємства на словах погоджувалась із його пропозиціями, запевняла про врегулювання спору в досудовому порядку, однак не сприймала ні яких заходів для вирішення цього питання та його документального оформлення. Враховуючи всі вищевикладені обставини, та те, що відповідач з дня звільнення позивача і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, заподіяло йому величезні моральні страждання, весь час переживав з приводу існування своєї сім'ї і в слідство чого він і його сім'я були позбавлені нормального життєвого спілкування, його трудова книжка знаходиться у відповідача в наслідок чого він повинен додавати додаткових зусиль щоб забезпечити існування родини, у зв'язку з чим, вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати йому моральний збиток. Тому, на підставі вищевикладеного позивач був змушений звернутися з даним позовом до суду і просить стягнути з Комунального підприємства «Житлосервіс «Добробут» на його користь заборгованість по вихідній допомозі в сумі 6712,17 грн., моральну шкоду в сумі 7000 грн. та компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день постановлення рішення. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, дав суду пояснення аналогічні тим, що містяться в позові, а також наданих письмових запереченнях, зазначивши, що суму компенсації за несвоєчасно проведені розрахунки вирахувати неможливо, уточнив заявлені вимоги, просив стягнути з Комунального підприємства «Житлосервіс «Добробут» на його користь заборгованість по вихідній допомозі в сумі 7333,11 грн., моральну шкоду в сумі 7000 грн. та компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день постановлення рішення. Також пояснив, що по наявність вакансії юрисконсульта він дізнався у Сєвєродонецькому міському центрі зайнятості, з умовами оплати праці з затримкою був ознайомлений, погодився. Спочатку зарплатню платили, потім припинили. На момент звільнення заборгованість по виплаті зарплатні складала приблизно три місяці. Трудову книжку він не отримував, оскільки бажав, щоб відповідач виконав вимоги ст.47 КЗпП України та здійснив всі належні йому виплати. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково надала суду письмові заперечення на позов де зазначила, що з 16.11.2011 року [PERSON] працював в КП «Житлосервіс «Добробут» на посаді юрисконсульта. 30 липня 2012 року ним була подана заява про звільнення за власним бажанням по ст.38 ч.3 КЗпП України і наказом № 173-к від 30.07.2012 року, його було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 п.3 КЗпП України. 30 липня 2012 року з [PERSON] був проведений остаточний розрахунок, про що свідчить відомість на виплату грошей за № 201 від 30.07.2012 року. Що стосується виплат відповідно до ст.44 КЗпП України вихідної допомоги, так як при звільнені [PERSON] існував спір щодо розміру відшкодування, підприємство не виплатило йому вихідну допомогу. Тобто порушень з боку підприємства щодо несвоєчасності виплати вихідної допомоги не має. Претензій до підприємства стосовно остаточного розрахунку не надходило. Позивач позовній заяві просить стягнути 6712,17 грн. заборгованості по вихідній допомозі, але в підтвердження не надано розрахунку даної суми. Вважають, що дана сума є спірною, не вірно розрахована та не підлягає задоволенню. Також вважають, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку на день винесення рішення не підлягає задоволенню оскільки у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимога істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такої правової позиції по аналогічній справі підтримується Верховний Суд України в постанові від 21.11.2011 року. Крім того відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника. Просить врахувати, що тяжке фінансове становище підприємства спричинило виникнення боргу, розмір спірної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку значно перевищує розмір заборгованості по заробітній платі позивача, істотно перевищує середній заробіток позивача, а тому, виходячи з вимог п.20 Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не може бути стягнутий в повному обсязі, підлягає суттєвому зменшенню. Що стосується відшкодування моральної шкоди у розмірі 7000,00 грн., вважають, що дана вимога не обґрунтована, доводи позивача базуються на припущеннях та нічим не підтверджені, а вимога є така, що не підлягає задоволенню оскільки питання правильного вирішення судом справи про відшкодування моральної шкоди неодноразово розглядалися ВСУ що випливає з чисельної практики та знайшли своє відображення в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про моральної (немайнової) шкоди. Згідно даної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової шкоди) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань. Вищевказані тлумачення ВСУ робить неможливим задоволення позовні вимоги про стягнення моральної(немайнової) шкоди без встановлення судом необхідних фактів та обставин, а саме: наявність моральної шкоди, противоправна поведінка заподіювана, фактичні докази, на підставі яких можна зробити висновок та причинний зв'язок між противоправною дією та шкодою. Проте обставини позивача викладені в позовній заяві не відповідають таким, що зумовлюють усіх вище зазначених умов. Постановою Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що «Відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується». Також п.5 даної постанови передбачує «Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач зазначає, що він був позбавлений нормального життєвого спілкування у зв'язку з тим, що його трудова книжка знаходилась в КП «Житлосервіс «Добробут». Дане твердження є протиріччям, так як [PERSON] до своєї позовній заяві надає заяву, де він зазначає, що він не має наміру отримати трудову книжку. Підприємство приклало усіх зусиль надати йому трудову книжку. Також йому направлявся лист з проханням отримати трудову книжку, на що [PERSON] не відреагував. Крім того, відповідно до «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затверджений наказом Міністерством праці України Міністерством юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року, № 58 від 29.07.1993 р. «Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника». Такої згоди від [PERSON] не надходило. У зв'язку з чим можна зробити висновок, що позивач навмисно відмовляється від отримання трудової книжки, а тому й не може бути ніякої мови про завдану йому моральну шкоду. Тому на підставі вищевикладеного просила в задоволенні позову відмовити. Матеріалами справи встановлено, що позивач працював у відповідача КП «Житлосервіс «Добробут» на посаді юрисконсульта. На підставі заяви позивача від 30.07.2012 року, наказом № 173-к від 30.07.2012 року його було звільнено за ст.38 п.3 КЗпП України, нараховано компенсацію за невикористану відпустку 3 календарні дні. Відповідно до акту від 30.07.2012 року позивач відмовився від підпису наказу про звільнення. У відповідності до відомості на виплату грошей № 201 з 30.07.2012 року по 31.07.2012 року позивачу було виплачено 5384,92 грн. тобто було проведено розрахунок при звільненні в межах суми, що не оспорювалась сторонами на момент звільнення. Відповідно до заяви позивача трудова книжка буде отримана ним, тільки після виконання вимог ст.47 КЗпП України. Відповідно до Акту від 30.07.2012 року позивач відмовився від отримання трудової книжки. Також відповідачем на адресу позивача 31.07.2012 року поштою з рекомендованим повідомленням направлялось повідомлення про отримання трудової книжки. Відповідно до довідки КП «Житлосервіс «Добробут» № 2508 від 17.12.2013 року середньоденна зарплатня позивача складає 73,48 грн., середньогодинна заробітна плата позивача складала 22,05 грн. Відповідно до наданого КП «Житлосервіс «Добробут» розрахунку розмір вихідної допомоги позивача складає 7333,11 грн. Відповідно до наданого суду звіту КП «Житлосервіс» Добробут» про наявність вакансій станом на 11.11.2011 року поданому Сєвєродонецькому міському центру зайнятості, наявна вакансія юрисконсульта. В примітках зазначено «затримка по виплаті заробітної плати на один місяць». Як було встановлено в судовому засіданні, на момент звільнення позивача затримка по виплаті заробітної плати складала три місяці. Відповідно до наказу КП «Житлосервіс «Добробут» № 158 від 19.06.2012 року позивачу [PERSON] за невиконання посадових обов'язків було об'явлено догану. Відповідно до наказу КП «Житлосервіс «Добробут» № 161 від 22.06.2012 року позивачу [PERSON] за несумлінне відношення до своїх обов'язків було об'явлено догану. Відповідно до листа Прокуратури м.Сєвєродонецька від 22.08.2012 року адресованого позивачу виявлено порушення вимог ст.116 КЗпП України, не проведено повного розрахунку при звільненні, зокрема не виплачено вихідної допомоги. За результатами винесено подання. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином встановлено, що відповідачем не було проведено остаточного розрахунку при звільнені з позивачем, тобто не виплачено вихідну допомогу у зв'язку зі спором про розмір суми належної до виплати, та оскільки до наданих суду відповідачем розрахунків, сума вихідної допомоги, яка повинна бути виплачена, складає 7333,11 грн., з чим погодився позивач уточнивши заявлені вимоги. Суд вважає позов в частині стягнення вихідної допомоги у розмірі 7333,11 грн. обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, з урахуванням пояснень наданих в судовому засіданні сторонами, наданими доказами по справі, які свідчать про навмисне затягування позивачем вирішення спору щодо розміру вихідної допомоги, а також звернення до суду з позовом, суд вважає за необхідне відмовити в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день постановлення рішення. Щодо стягнення моральної шкоди, суд враховуючи пояснення, що містяться в п.9 Постанови Пленуму ВС України № 4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. з наступними змінами, вважає за необхідне відмовити, оскільки позивачем не було обґрунтовано та не надано суду жодних доказів спричинення йому моральної шкоди, посилання позивача на відсутність в нього трудової книжки, в наслідок чого він «повинен додавати додаткових зусиль щоб забезпечити існування родини», не знайшло свого підтвердження та спростовано, оскільки позивач сам відмовився від отримання трудової книжки. У зв'язку з чим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 7000 грн. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору у відповідності до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України суму судових витрат необхідно стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial