Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та свої вимоги обґрунтовував тим, що 28 травня 2014 року між ним та відповідачем [PERSON] та 04 липня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено договори позики, відповідно до яких відповідачі взяли у позивача грошові кошти в сумі по 40 000 ( сорок тисяч ) гривен кожна, які зобов'язалися повернути не пізніше 28 червня 2014 року та відповідно 04.08.2014 року. В разі неповернення боргу позичальники мали передати позивачу у власність свою земельну ділянку, яка належала їм згідно державних актів на право власності на землю. Проте це можливо було здійснити тільки в разі внесення змін до Земельного кодексу України щодо зняття мораторію на продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення, наданих для товарного сільськогосподарського виробництва. На підтвердження укладення договорів позики відповідачами були надані розписки, копії яких додаються. Відповідачі на даний час кошти не повернули, тому позивач звернувся до суду та просить суд стягнути з відповідачів борг, 3% річних від суми боргу, втрати від інфляції судові витрати. Відповідачами по справі в свою чергу подано зустрічну позовну заяву про визнання даних договорів позики недійсними та свої зустрічні позовні вимоги вони обґрунтовують тим, що з позовними вимогами [PERSON] не згодні, так як договору займу грошових коштів між ними та [PERSON] не було. В травні 2014 року між [PERSON] та [PERSON], а в подальшому в липні 2014 року між [PERSON] та [PERSON] не було ніяких домовленостей щодо надання та прийняття грошей у борг. В дійсності була домовленість про оренду земельних ділянок, які належать [PERSON] - площею 9,75 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в с. Павлинка Іванівського району Одеської області, право власності якої підтверджується державним актом [NUMBER]; та [PERSON] - площею 9,74 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в с. Павлинка Іванівського району Одеської області, право власності якої підтверджується державним актом [NUMBER]. Ціну оренди сторони визначили по 40000 гривень за кожен пай за перші три-чотири роки. [PERSON] бажав купити дані земельні паї, але відповідачі не погоджувалися на їх продаж, а погодилися тільки надати їх в оренду. [PERSON] наполягав на продажу, але так як у той час був період дії заборони на відчуження земельних ділянок (а саме згідно з пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, не допускалася купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), [PERSON] запропонував відповідачам для початку оформити оренду цих земельних ділянок з можливістю подальшого викупу. Але з якоїсь причини він не бажав офіційно реєструвати договори про оренду землі з відповідачами, та не бажав зазначати, що вони отримали гроші за оренду їх земельних ділянок. Ним було запропоновано оформити договори оренди з розписками про те, що відповідачі нібито взяли у нього гроші у борг на місяць на суму по 40 тисяч гривень кожна. Відповідачі посилаються, що обидва договори позики було вчинено ними для виду, хоча всі знали, що договір не буде виконаний, що відповідачі не збираються віддавати та не повинні віддавати по 40000 гривень кожен через місяць після того, як ці гроші взяли, так як ці гроші були їм надані за оренду землі. Та при укладанні договорів позики відповідачі мали на меті інші цілі, ніж ті, що передбачені договором позики, а саме - [PERSON] бажав отримати таким чином земельні ділянки у користування для оброблення та отримання прибутку, а відповідачі бажали отримати гроші за оренду цих земельних ділянок, тому просять суд визнати дані договори позики грошових коштів недійсними так як вони були фіктивними та прикривали договори оренди. Так як в подальшому [PERSON] договори оренди з відповідачами не оформив належним чином, відмовився оплачувати орендну плату за подальшу обробку їх ділянок, відповідачі вирішили земельні ділянки надати іншій особі у оренду та у зв'язку з небажанням [PERSON] добровільно віддати земельні ділянки, відповідачі вимушені були звернутися до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, та їх позовні вимоги до [PERSON] були задоволені. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог судом встановлено такі правовідносини та фактичні обставини. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення боргу за борговими розписками було надано суду в якості доказу боргові розписки, які підтверджують, що 28 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів та 04 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів на суми по 40 000 гривень кожній. Дані договори позики згідно досліджуваних судом розписок були укладені строком на 1 місяць, та додатково в розписках відповідачами [PERSON] та [PERSON] було зазначено, що у разі неповернення боргу вони просять рахувати свої земельні паї власністю [PERSON]. Позовні вимоги про стягнення боргу та витрат пов'язаних з борговими зобов'язаннями відповідачі не визнають, та зазначають, що даний договір позики приховував договір оренди земельної ділянки, який був укладений між ними та позивачем. В судовому засіданні був досліджені договори оренди земельних ділянок, які укладені 27.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] та 02.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] Отже посилання відповідачів знайшли своє підтвердження та крім того факт укладання договорів оренди не заперечує і сам позивач по справі. В свою чергу позивач [PERSON] посилається також на ту обставину, що договори позики приховували договір купівлі-продажу землі, так як оформити договір купівлі-продажу земельної ділянки не можливо в зв'язку з наявністю мораторію на продаж землі. Отже судом встановлено, та і визнають самі сторони по справі що дані договори позики це договори, які приховували інші договори. Про факт укладення договору оренди [PERSON] не заперечував, про те суд встановив, що даний договір не зареєстрований в установленому законом порядку, тому юридичної сили договору не має, хоча договори оренди будучи незареєстрованими фактично виконувалися, оскільки позивач передав орендну плату в розмірі по 40000 гривень кожному, в свою чергу позивач приступив до користування та користувався даними земельними ділянками на умовах даних договорів оренди. Крім того щодо правовідносин по договору оренди земельної ділянки слід зазначити, що відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року встановлено, що сторонами не було укладено письмовий договір щодо оренди належних відповідачам земельних ділянок, за якими б було проведено державну реєстрацію в установленому законом порядку, адже відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Даючи оцінку встановленим та доведеним в судовому засіданні обставинам, застосовуючи норми матеріального права в даних відносинах суд виходить з такого. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Судом вбачається що сторони укладаючи договір позики укладали його без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно колишніх власників до позикодавця, оскільки у той час діяли заборони на відчуження земельних ділянок (а саме згідно з пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, не допускалася купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), а пізніше укладення договору оренди даних земельних ділянок на довгостроковий період. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж кількості. Як вбачається зі змісту розписок, в тексті яких заздалегідь передбачено можливість неповернення грошових коштів та зобов'язання передати у власність земельні ділянки позикодавця, що суперечить нормам закону, оскільки згідно ст.1046 позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж кількості. Верховний Суд України 24 вересня 2014 року розглянувши справу № 6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним зробив правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України). 19.10.2016 р. Верховний суд України розглядаючи справу № 6-1873цс16 щодо фіктивності правочину, підтвердив раніше висловлену правову позицію відносно цього питання та зазначив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. В судовому засіданні першочергово не заперечувалось сторонами, що договір позики був укладено з метою настання інших наслідків ніж надання позики та повернення боргу та судом фактично встановлено, що в діях як позивача так і відповідачів при укладені договорів позики був наявний умисел щодо укладання саме фіктивного договору позики, оскільки внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву. Позивач в свою чергу не надав допустимих та належних доказів щодо обґрунтування своїх позовних вимог щодо стягнення боргу за договорами позики, в свою чергу він визнає, що отримав розписки від відповідачів, з метою забезпечення відповідачами в подальшому здійснення переоформлення земельних ділянок (вчинення купівлі-продажу), так як не можливо було оформити договори купівлі-продажу в зв'язку з мораторієм, на протязі трьох років позивач користувався земельної ділянкою відповідачів на умовах договору оренди, а після звернення до суду відповідачів з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю вирішив звернутися до суду з вимогою про повернення грошових коштів відповідно до наданих розписок. Зазначені договори позики підлягають визнанню недійсними відповідно до положень статті 234 ЦК України, так як були укладені з метою настання інших наслідків ніж надання позики та повернення боргу, внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи договір позики, знали заздалегідь, що він не буде виконаний, та в самому договорі передбачили застосування наслідків невиконання, та був наявний умисел щодо укладання саме фіктивного договору позики. Сторони уклали договір, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, зокрема ст.1046 ЦК України, а саме щодо настання наслідків у разі неповернення боргу, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу задоволенню не підлягають, а зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів позики укладеними між [PERSON] та ними недійсними - слід задовольнити.

Outcome: approved