Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, обгрунтовуючи вимоги тим, що його звільнення відбулося з порушенням норм КЗпП України, тому просив суд: - поновити його на роботі в Заворсклянській сільській раді на посаді завідуючого Головачанським сільським клубом; - стягнути з Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу; - стягнути з Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь [PERSON] в рахунок компенсації моральної шкоди 2000,00 грн.; - стягнути судові витрати з відповідача В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити за наявними доками в справі, надавши пояснення аналогічно викладеному в позові. В судовому засіданні представник відповідача та сільський голова проти позову заперечили, просили суд в задоволенні позову відмовити, надавши аналогічні пояснення як викладеного в запереченні проти позову. Третя особа в судовому засіданні завідуюча Головачанським сільським клубом [PERSON] проти позову заперечувала, так як вона не хоче втрачати роботу на яку вона прийшла за конкурсом. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали покази, що особисто не бачили, щоб позивача письмово повідомляли про звільнення за два місяці, але про те, що вступили зміни до Закону України «Про Культуру» позивач знав. Заслухавши пояснення: позивача, представника відповідача, сільського голову, третьої особи та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ч. 1 ст. 57 ЦПК України, Згідно статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 43 Конституції України встановлено, що зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до частини першої ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Згідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі Наказу № 100 від 12.08.2005р. виданого відділом культу Полтавської РДА призначений на посаду завідуючого Головачанським сільським клубом Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Також встановлено, що [PERSON] на підставі Розпорядження № 02-10/03 від 23.02.2017р., голови Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області - [PERSON], з 23.02.2017 року було звільнено з посади завідуючого Головачанським сільським клубом в звязку із набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28.01.2016 р. № 955-УІІІ (чинний із 24.02.2016 р.), на підставі п.9 статті 36 КЗпП України. Відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», визначено, що: «Набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з\~пунктом 9\~статті 36 Кодексу законів про працю України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. \Пункт 2 розділу II із змінами, внесеними згідно із Законом\~№ 1657-VIII від 06.10.2016\ Органи управління державних та комунальних закладів культури протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом зобовязані припинити безстрокові трудові договори з керівниками державних та комунальних закладів культури і провести конкурс на заміщення посад керівників таких закладів у порядку, визначеному цим Законом. \Абзац другий пункту 3 розділу II із змінами, внесеними згідно із Законом\~№ 1657-VIII від 06.10.2016\ 4. Керівники державних та комунальних закладів культури, з якими на момент набрання чинності цим Законом укладено контракт, працюють на посаді до закінчення строку дії контракту. Такі керівники зобовязані подати до органу управління проект програми розвитку закладу культури на строк дії контракту протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом. Згідно ч. 4 ст. 21-2 ЗУ «Про культуру», орган управління оголошує конкурс на посаду керівника державного чи комунального закладу культури не пізніш як за два місяці до завершення строку повноважень керівника державного чи комунального закладу культури відповідно до контракту або впродовж семи днів з дня дострокового припинення його повноважень. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України визначає, що основні елементи інституту трудового договору як засобу реалізації конституційного права на працю (зміст і порядок укладення цього договору, гарантії працівникам при його укладенні, зміні та припиненні, підстави останнього тощо) повинні визначатися виключно законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Отже, судом встановлено, що відповідачем при проведенні звільнення [PERSON] з посади завідуючого Головачанським сільським клубом не було виконано вимоги положень частини 1 статті 49-2 КЗпП України, що призвело до порушення трудових прав [PERSON], так як він не був персонально попереджений про звільнення за два місяці. Посилання представників відповідача, про те, що позивач знав завчасно та усно переряджався про зміни до Закону України «Про Культуру» суд не бере до уваги, так як позивач персонально не попереджений про його звільнення за два місяці, як вимага. ст.. 49-2 КЗпП України. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню. Суд вважає, що вимоги в частині: поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, судових витрат, так як вони є обґрунтованими та такими, що підтверджені належними доказами у справі, відповідно вимог про стягнення моральної шкоди, - слід відмовити за недоведеністю, так як позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, він її нічим не обґрунтовував а тільки заявив про неї в судовому засіданні про всяк випадок, як тиск на відповідача, для вирішення даного позову мирним шляхом.

Outcome: partial