Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що 24 серпня 1979 року у Ленінському відділі ВРАГС міста Одеси зареєстрував шлюб з відповідачем, про що був вчинений актовий запис № 936. Від сумісного проживання мають двох дітей, які на момент розгляду спору є повнолітніми . Близько десяти років тому сторони стали проживати окремо і з тих пір шлюбних відносин не підтримують. Зберігати сімейні відносини з відповідачем позивач не бажає, що спонукало його звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю та обґрунтував їх обставинами викладеними в позовній заяві. Додав, що причиною припинення їх з відповідачем сумісного проживання стали підозри позивача у подружній зраді зі сторони дружини . Стверджував, що починаючи з липня 2006 року по день розгляду спору вони не підтримують сімейних відносин і позивач не бажає їх відновлювати, а тому надання строку на примирення вважає недоцільним . Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, поважних причин своєї неявки, заперечень проти позову та заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надала. Зважаючи на ті обставини, що позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, суд вважає можливим провести такий розгляд на підставі наданих позивачем доказів . Заслухавши пояснення позивача , дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини : 24 серпня 1979 року у Ленінському відділі РАГС міста Одеси сторони зареєстрували шлюб, про що було вчинено актовий запис № 936 ( свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] видане 24.08.1979 року Ленінським відділом РАГС міста Одеси ). Від сумісного проживання сторони мають дітей, які на момент розгляду спору є повнолітніми . З пояснень позивача встановлено, що причиною фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин між ними стали різні погляди на сімейне життя та побут . Сторони з 2006 року проживають окремо, не підтримують сімейних стосунків і позивач не бажає їх відновлювати . На примирення не погоджується, що дає підстави суду зробити висновок про формальний характер шлюбу. Відповідно до вимог ч.1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог статті 112 СК України суд з'ясовує, фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і суперечитиме інтересам позивача, тому позов слід задовольнити . Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати . Отже з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 243 гривні 60 копійок. З огляду на вказане, на підставі ст.ст. 104, 105, 110, 111, 112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved