Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи позовну заяву тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.06.2009 року, однак тривалий час не живуть спільним життям, фактично шлюбні відносини відсутні, у зв`язку з чим, в суді перебуває позов про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що перебуваючи в шлюбі, за їх спільні кошти 27.12.2014 року була придбана квартира [ADDRESS] , яку вони оформили на дружину [PERSON] . Перебуваючи за кордоном, [PERSON] передавав кошти своїй дружині, за рахунок чого купувалась спірна квартира та здійснювався в ній ремонт. Оскільки належність позивачу Ѕ частини зазначеного житла, відповідачем не визнається, він змушений був звернутись до суду з даним позовом та просить: - поділити між ним та відповідачем майно, що придбано у період шлюбу, а саме квартиру [ADDRESS] ; - визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ квартири [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача документально-підтвердженні судові витрати. В судове засідання позивач не з`явився, проте до суду від його представника надійшла заява в якій вона зазначила, що позовні вимоги щодо поділу майна підтримує та просить їх задовольнити. Справу просила розглядати у її відсутність та позивача. Сплачений судовий збір просила залишити за позивачем. Також зазначила, що у зв`язку із визнанням відповідачем позовних вимог, просила повернути позивачу половину суми сплаченого судового збору. Відповідач в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву в якій зазначила, що просить розглядати справу у її відсутність, поданий відзив підтримує в повному обсязі. На виконання вимог ухвали суду, відповідачем було подано до суду відзив, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] позовну заяву про поділ майна подружжя визнає. Також зазначила, що від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею. Відповідач абсолютно не заперечує обставин про те, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами у шлюбі. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Матеріалами справи встановлено, що 05.06.2009 року сторони зареєстрували шлюб у Київському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що зроблено відповідний актовий запис № 426 (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 71). Судом встановлено, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 16). З договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В., судом встановлено, що відповідач [PERSON] купила у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] (а.с. 13-14). В договорі вказано, що придбана квартира за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка [PERSON] - [PERSON] , посвідченою приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. 27.12.2014 року за реєстровим № 871. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, право власності на вказану вище квартиру було зареєстровано 27.12.2014 року за [PERSON] (а.с. 15). За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, судом встановлено та не заперечується сторонами те, що спірна квартира була куплена сторонами спільно за час шлюбу та за спільні кошти. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя знайшли своє підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 4162,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому, позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову, що становить 2081,00 гривень. Щодо решти суми сплаченого позивачем судового збору, то відповідно до ст.ст. 13, 141 ЦПК України, її слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved