Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], згідно якого просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, усунути перешкоди у володінні та розпорядженні квартирою та зобов'язати паспортний відділ Шевченківського району м. Києва зняти з реєстрації відповідача у квартирі [ADDRESS] (надалі - квартира). Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири, в якій також зареєстровані його колишня дружина - [PERSON] та їх син [PERSON]. Проте, 09 грудня 2004 року шлюб між відповідачем та позивачем було розірвано і з того часу відповідач виїхала з квартири та не повертається туди вже протягом більш ніж вісім років. На підставі зазначеного та враховуючи те, що позивач фактично сам несе витрати по оплаті за комунальні послуги, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи, в розумінні положень ч. 5 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу по справі - [PERSON], що підтверджується Договором № 2-0005/96 від 31 липня 1996 року (а.с. 5-6). Разом з тим, за вищевказаною адресою на даний час зареєстрована відповідач по справі [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві від 16 грудня 2013 року (а.с. 28). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] не проживає в [ADDRESS] протягом тривалого часу. Даний факт підтверджується Актом, затвердженим КП ЖЕК «Покровська», від 30 жовтня 2013 року, який складено про те, що за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає з кінця 2004 року та її особисті речі у квартирі відсутні (а.с. 8). При цьому, відповідно до листа начальника Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 09 листопада 2013 року № 59/5984 в період часу з 2004 по 2013 роки заяв від [PERSON], стосовно не допущення її в квартиру за адресою: [ADDRESS], не надходило (а.с. 7). На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги, в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS], є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, згідно вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Враховуючи вказані положення закону, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині вимог щодо зобов'язання паспортного відділу Шевченківського району м. Києва, який не є відповідачем по справі, зняти з реєстраційного обліку відповідача, оскільки, у даному випадку, порушенні права позивача підлягають захисту саме шляхом визнання відповідача таким, що втратила право на користування житловим приміщенням. Крім того, згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі зазначеного, позовні вимоги в частині усунення перешкод у володінні та розпорядженні квартирою, також не підлягають задоволенню, оскільки доказів того, що відповідачем, який не проживає в квартирі з 2004 року, чиняться перешкоди позивачу щодо вільного володіння та розпорядження власністю, останнім до суду надано не було. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у володінні та розпорядженні квартирою та зняття з реєстрації місця проживання, підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 229 грн. 40 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене та

Outcome: partial