Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить звільнити з-під арешту, накладеного державним виконавцем, автомобіля марки «Volvo S80» д.н.з. [NUMBER]. Позов мотивує тим, що 11.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №LVH9AE00000122, за умовами якого останньому надано кредит на суму 24959,36 доларів США. В якості забезпечення виконання умов кредитного договору, 11.05.2007 року між сторонами укладено договір застави автотранспорту, згідно якого відповідач передав в заставу позивачу автомобіль марки: Volvo модель: S80, рік випуску 2001, легковий, кузов №[NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. В подальшому, Франківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції було винесено постанову №10439016 від 09.03.2009 року та постанову №29998851 від 24.11.2011 року, на підставі яких накладено арешт на вищезгаданий автомобіль, Оскільки, право застави у заставодержателя виникло раніше, ніж були винесені постанови, на підставі яких було накладено арешт, та враховуючи те, що станом на 22.05.2013 року заборгованість відповідача перед банком складає 39 757,00 доларів США , що перевищує вартість предмету застави, вважає, що державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на заставне майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями. Так як іншої можливості для реалізації своїх прав окрім звернення до суду в позивача немає, вимушений в судовому порядку захищати свої порушені права. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву з клопотанням слухати справу у його відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задовольнити та у разі неявки відповідачів не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. На підставі ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), проти чого представник позивача не заперечив. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що на забезпечення виконання кредитного договору №LVH9AE00000122 від 11.05.2007 року укладено кредитно-заставний договір автотранспорту між позивачем ПАТ КБ «Приват банк» та відповідачем [PERSON], згідно якого останній передав позивачу автомобіль марки: Volvo модель: S80, рік випуску 2001, легковий, кузов №[NUMBER], д.н.з. [NUMBER] в заставу з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Згідно постанов №10439016 від 09.03.2009 року та №29998851 від 24.11.2011 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження винесеної Франківським відділом державної виконавчої служби ЛМУЮ було накладено арешти на вищезгаданий автомобіль. Згідно із змістом ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про зняття з нього арешту. Як вбачається з матеріалів справи, право застави у позивача виникло 11.05.2007 року, а постанови на підставі яких накладено арешт, винесені відповідно 09.03.2009 року та 24.11.2011 року, тобто пізніше, ніж укладено договір застави. За правилами ст. 16 Закону України «Про заставу», право застави виникає з моменту укладення договору застави, що й мало місце в даному випадку. Статтею 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» регламентовано, що пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Згідно із вимогами ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції «Про проведення виконавчих дій» № 74/5 від 15.12.1999 року, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставне майно може бути звернене у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів та коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Із п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.76 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» вбачається, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним. В силу змісту ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що станом на 22.05.2013 року заборгованість перед позивачем складає 39 757,00 доларів США, суд приходить до висновку, про те, що позивач має переважне право перед іншими особами на задоволення своїх вимог за рахунок кредитно-заставного договору, тому право позивача підлягає захисту у спосіб звільнення майна належного на праві власності [PERSON] з-під арешту, а саме автомобіль марки: Volvo модель: S80, рік випуску 2001, легковий, кузов №[NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. При цьому, суд відмовляє у задоволенні вимоги щодо заборони органам ДВС вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням заставодержателя права розпорядження вказаним транспортним засобом. Основним завданням органів ДВС є примусове виконання рішень суду та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку, а порядок їх діяльності, основні повноваження та обов'язки визначені в Законі України «Про виконавче провадження». В даному випадку, заборона вчиняти дії, пов'язані з обмеженням права розпорядження, ототожнюється із забороною вчиняти дії, до вчинення яких державного виконавця зобов'язує Закон, що в свою чергу, буде втручанням у внутрішню діяльність органів виконавчої служби, на що суд повноважень немає і що законом заборонено. Тому в цій частині, позов до задоволення не підлягає. З наведених міркувань та

Outcome: partial