Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, вказуючи, що публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке наразі змінило свою назву на акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі за текстом - Банк; АТ КБ «ПриватБанк»), та [PERSON] 06 квітня 2015 року уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що відповідно до Генеральної угоди [PERSON] (далі за текстом - Відповідач) отримала кредит у розмірі 7372,22 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. Позивач зазначив у позові, що свої зобов`язання перед [PERSON] Банк виконав, надавши їй кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Після отримання кредиту [PERSON] свої кредитні зобов`язання не виконала належним чином, в результаті чого у неї перед Банком станом на 28 травня 2019 року утворилася заборгованість у сумі 24206,54 грн., яку просять стягнути з відповідача на користь Банку, а також 1921 грн. судового збору. 30 липня 2019 року відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк», в якому, зокрема, вказала, що позивач стверджує, начебто відповідно до укладеної Генеральної угоди 06 квітня 2015 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 7372,22 грн. та підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, розташованими на сайті банку, складають між нею та банком кредитний договір. Проте, [PERSON] зазначає, що не укладала з АТ КБ «ПриватБанк» Генеральну угоду та не підписувала її. До червня 2014 року вона користувалася кредитною карткою, проте незважаючи на те, що [PERSON] регулярно поповнювала її, заборгованість за кредитом зростала у геометричній прогресії, з неї щомісячно знімали комісію у розмірі 500 гривень, накладали штрафи та пеню. Внаслідок цього [PERSON] взагалі перестала користуватися кредитною карткою. При постановленні судового рішення [PERSON] просила суд врахувати липневу практику Верховного Суду та застосувати строк позовної давності, оскільки вона впевнена, що перестала виконувати зобов`язання за кредитним договором у червні 2014 року, отже, право вимоги у позивача виникло з моменту порушення [PERSON] умов укладеного кредитного договору, тобто з червня 2014 року. В свою чергу, банк звернувся із зазначеним позовом лише у червні 2019 року, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності. Просила відмовити повністю АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні його позовних вимог (а.с.47-54). 22 серпня 2019 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив [PERSON] , де, зокрема, зазначено, що Відповідач, маючи невиконані кредитні зобов`язання, за власним бажанням звернулася до Банку та 06 квітня 2015 року сторони уклали Генеральну угоду, загальна сума заборгованості після підписання договору реструктуризації складала 7372,24 грн. Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 06 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі загальної суми заборгованості. Доводи відповідача про те, що договір нею не підписувався та не укладався, можуть бути підставою для визнання його судом недійсним, проте позов про визнання Генеральної угоди недійсною не заявлявся і предметом судового розгляду не був, тому відсутні підстави для з`ясування обставин, за яких можливе визнання правочину недійсним. Щодо застосування строку позовної давності. Строк випущеної картки [PERSON] встановлено до останнього дня серпня 2016 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до Відповідача 12 червня 2019 року, тобто до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим обставини, на які Відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності Позивачем дотримано при зверненні до суду. Окрім того, Генеральна угода, укладена між Відповідачем та Банком, передбачає зобов`язання боржника повернути кредитні кошти до 30 квітня 2016 року. З огляду на те, що Генеральна угода не була виконана достроково, розірвана чи змінена, вона продовжує діяти і до сьогодні, оскільки грошові кошти не були повністю повернуті Банку (а.с.67-73). При подачі позову до суду представник Банку за довіреністю Савіхіна А.М. просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги банку підтримала у повному обсязі (а.с.3). В судове засідання представник позивача за довіреністю Гей А.Д. 15 жовтня 2019 року звернувся з заявою, в якій наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, просить справу розглядати без нього без застосування засобів технічної фіксації (а.с.95). Відповідач [PERSON] , будучи повідомленою про розгляд справи в суді належним чином, надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги Банку до неї не визнала у повному обсязі з причин, викладених у відзиві, вважає суму боргу за пенею та комісією завищеною та такою, що перевищує тіло кредиту. Просила при постановленні судового рішення врахувати, що вона є пенсіонером, не працює, не має можливості сплатити заборгованість одним платежем, просить справу розглянути в її відсутність без застосування засобів технічної фіксації (а.с.96). На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, не визнання позову відповідачем, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За змістом ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно ст.ст.207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. Встановлено, що 20 лютого 2013 року відповідач [PERSON] звернулась до позивача АТ КБ «ПриватБанк» та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідач [PERSON] засвідчила підписом, що ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді, та висловила згоду, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.94). 06 квітня 2014 між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.93). Пунктом 1.1.2 Генеральної угоди між сторонами було погоджено суму заборгованості в розмірі 7877,24 грн. Пунктом 1.1.3 встановлено дату кінцевого повернення кредиту 30 квітня 2016 року. Пунктом 1.2 Встановлено обов`язок позичальника мати на рахунку суму в розмірі 505,00 грн. Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди, Банком надано позичальнику кредит в сумі 7372,24 грн., на строк 12 місяців, з 06 квітня 2015 року до 30 квітня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів в розмірі 0,833% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у зазначені в заяві та Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості погоджено наступним шляхом: починаючи з «01» по «25» число кожного місяця позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячній платіж) в сумі 648,60 грн. для погашення заборгованості за Кредитом, процентами та іншими витратами згідно з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 30 квітня 2016 року. Пунктом 2.2 зазначено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш як на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 874,52 грн. Пунктом 2.3 передбачено, що для надання послуг банк надає позичальнику платіжну картку згідно п.2.1 Генеральної угоди. Пунктом 2.4 встановлено, що картка є власністю Банка і видається позичальнику у тимчасове користування. Судом встановлено, що [PERSON] не виконала своїх зобов`язань за Генеральною угодою без номеру від 06 квітня 2015 року, у зв`язку із чим станом на 28 травня 2019 року має заборгованість у сумі 24206,54 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 7372,24 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 3100,42 грн., заборгованості за пенею та комісією 13359,36 грн. та штрафу -374,52 грн. відповідно до п.2.2 Генеральної угоди (а.с.4,зворот). З розрахунку заборгованості за договором від 06 квітня 2015 року станом на 28 травня 2019 року на а.с.6, встановлено, що 30 грудня 2016 року відповідачем було здійснено платіж на суму 500,00 грн., який було зараховано на сплату штрафних санкцій за кредитом. З огляду на те, що п.2.2 Генеральної угоди передбачено розмір штрафу 874,52 грн., суд приходить до обґрунтованого висновку, що штраф, який позивач просить стягнути з відповідача на свою користь у сумі -374,52 грн., є залишком від основної суми штрафу після погашення 30 грудня 2016 року 500,00 грн. [PERSON] . Однак, вимоги позивача про стягнення одночасно із відповідача пені та штрафів, як це передбачено п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно із п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Враховуючи однаковість підстав нарахування пені і штрафів та те, що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на викладене, зважаючи, що сума штрафу, передбаченого п.2.2 Генеральної угоди, відповідачем частково сплачена, вимоги позивача про стягнення пені та комісії у сумі 13359,36 грн. задоволенню не підлягають із зазначених підстав. Також варто додати, що розмір пені Генеральною угодою прямо не встановлений, є лише посилання щодо нього на Умови та правила, а комісія взагалі Генеральною угодою не передбачена. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою без номеру від 06 квітня 2015 року, станом на 28 травня 2019 року, у сумі 10847,18 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 7372,24 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 3100,42 грн., штрафу 374,52 грн. відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, та понесені судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 860,82 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial