Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що не прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON], померлої [INFO] року, яка до дня смерті мешкала за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим що, [INFO] року померла [PERSON], яка до дня смерті проживала за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги після смерті матері є [PERSON] та [PERSON] Позивач проживав разом з матір'ю та батьком [PERSON], померлим [INFO] року, на день їх смерті, поховав її та продовжує жити по теперішній час в вищевказаному будинку, через що вважає себе таким, що фактично прийняв спадщину. Відповідач не проживав разом з матір'ю ані на день її смерті ані станом на теперішній час. Відповідач звернувся із заявою про прийняття спадщини лише 23.09.2013 року тобто більше через 15 років з дня смерті матері. Однак підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом державний нотаріус зазначив не пропуск строку для подання відповідної заяви, а відсутність відповідача правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач вважає його брата може бути усунено від права на спадкування, оскільки за життя матері, він ухилявся від надання їй допомоги та належного догляду, та не надав витрати на поховання [PERSON] Представник позивача та позивач у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаюсь на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач у судовому позов не визнав, пояснив що проживав з матір'ю до призову до лав Української Армії; по закінченню служби повернувся до будинку, в якому мешкала мати. На день смерті матері служив в армії, що унеможливлювало його участь в догляді за матір'ю та витратах на її поховання. Тому просить суд відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що на момент хвороби та смерті [PERSON], відповідач проходив службу у армії. На поховані був. Після чого його на бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач проживав з матір'ю, до і після смерті. Однак на момент смерті матері був в армії. Вислухавши позивача та його представника, відповідача та свідків, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до наступного. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, що сторони по справі є синами [PERSON], яка померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER],виданого відділом реєстрації актів громадського стану Біляївського району Одеської області, актовий запис №100. Після її смерті залишилася спадщина яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] Позивач обумовлює своє не звернення до нотаріальної контори у зв'язку з тим що, проживав разом з матір'ю та батьком [PERSON], померлим [INFO] року, на день їх смерті, поховав та продовжує жити по теперішній час в вищевказаному будинку, через що вважає себе таким, що фактично прийняв спадщину. Відповідач 23.09.2013 року звернувся до державної нотаріальної контори с приводу прийняття спадщини після смерті матері, однак листом №2501/02-11 від 23.09.2013 року йому було відмовлено в видачі свідоцтва на право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів та рекомендовано звернутися до суду з питання визнання за собою право власності на вказаний житловий будинок. Рішенням Біляївського районного суду від 14.12.2016 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] Крім того, мотивувальною частиною рішення визнано, що відповідач фактично прийняв спадщину після смерті матері оскільки проживав з нею по день смерті та вступив в управління майном. Вказане підтверджується відміткою у паспорті про реєстрацію [PERSON], серії [NUMBER], виданого Біляївським РВ УМВС України в Одеській області 15.012002 року. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судом вирішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи дату смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, до правовідносин необхідно застосувати положення Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року). Згідно з п. 1 ППВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», спадкові відносини регулюються Цивільним процесуальним кодексом, Законами України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно ст.528 ЦК України (в редакції 1963 року) не мають права стати спадкоємцями ні за законом ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь із спадкоємців та зробили замах на їх життя. Не мають права стати спадкоємцями за законом батьки після дітей у відношенні яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадщини, а також батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені у судовому порядку. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт умисного ухилення [PERSON] від надання допомоги своїй матері, дана обставина не доведена належними та допустимими доказами. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року - для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Пунктом 1 частини 1 статті 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Враховуючи те, що в судовому засіданні стороною позивача не доведено, що відповідач злісно ухилявся від виконання обов'язків по утриманню своєї матері, на час її смерті проходив строкову службу в армії, що передбачає наявність певних обмежень та об'єктивно унеможливлювало догляд за матір'ю, позовні вимоги про позбавлення його права на спадкування по закону не можуть бути задоволені.

Outcome: dismissed