Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти які належать позивачу в розмірі 246000,00 гривень, а також стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 31137, 53 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що на підставі договору купівлі- продажу від 17.02.2010 року, позивач купив у відповідача [PERSON] однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS], вартість якої згідно договору становила 246000, 00 гривень. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 31 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] були частково задоволені, у тому числі був визнаний недійсним договір купівлі-продажу від 17 лютого 2010 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2013 року було змінено рішення суду першої інстанції: у задоволенні позовних вимог у тому числі в частині визнання недійсним договіру купівлі-продажу від 17 лютого 20110 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] та визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2014 року рішення апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2013 року було скасовано, а рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2013 року залишено в силі. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2013 року, згідно з яким позивач фактично позбавлений права власності на спірну квартиру, а відповідач [PERSON] став її власником, набуло чинності. Грошові кошти у сумі 246 000,00 грн., які позивач сплатив за квартиру відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2010 року, залишилися у останнього. У добровільному порядку відповідач вказані кошти не повертає, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 246000,00 грн. та 3% річних в сумі 31137,53 грн. В судове засідання позивач та його представник не з»явились. Представником позивача до суду подана заява про розгляд справи за його відсутністю, в порядку заочного провадження , на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідач в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Письмових заперечень проти позову суду не надав. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17 лютого 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], р. №553 [PERSON] придбав у відповідача [PERSON] однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS]. Згідно п.3 договору купівля квартири була здійснена позивачем за суму 246 000,00 грн.(а.с.5) Як свідчить копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 17.02.2010 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за позивачем . ( а.с.8) Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 31 жовтня 2013 року, ухваленого по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], ЖК «Холодногорський-2», треті особи приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] про встановлення факту перебування у родинних відносинах, визнання права власності у порядку спадкування, визнання угоди недійсною, витребування майна з чужого незаконного володіння, позовні вимоги [PERSON] були частково задоволені, у тому числі був визнаний недійсним договір купівлі-продажу від 17 лютого 20110 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], а також визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. ( а.с.10-13) Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2013 року було змінено рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31.10.2013 року та у задоволенні позовних вимог у тому числі в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 лютого 2010 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON], а також визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] було відмовлено. (а.с.14-21) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2014 року, рішення апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2013 року було скасовано, а рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2013 року залишено в силі. Отже, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2013 року, яким [PERSON] фактично був позбавлений права власності на спірну квартиру, а відповідач [PERSON] став її власником, набуло чинності. Як зазначає позивач, грошові кошти у сумі 246 000,00 грн., які він сплатив за квартиру відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2010 року, залишилися у відповідача, який в добровільному порядку відмовляється повернути кошти позивачу. Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. В силу вимог ч.2 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи , яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно частини 2 статті 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.625 ЦК України за користування чужими грошовими коштами застосовується 3% річних, якщо сторони в договорі не встановили інший розмір відсотків. Отже , із розрахунку що сума коштів що підлігає стягненню з відповідача становить 246000,00 грн., а період прострочення з 17.02.2010 року по 07.05.2014 року , у зв'язку з чим сума 3% річних становить 31137 ,53 коп. Таким чином, враховуючи що договір купівлі-продажу від 17 лютого 2010 року, який укладено між сторонами по справі, та відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 246000, 00 гривень, був визнаний недійсним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі та з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 246000,00 гривень, а також 3% річних в сумі 31137, 53 гривень. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved