Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає те, що вона разом з сином та чоловіком проживає у квартирі, [ADDRESS] , яка належить їй на праві користування. В зазначеній квартирі на момент звернення до суду з позовом зареєстровані позивачка, її чоловік, [PERSON] , син, [PERSON] , сестра [PERSON] , та племінники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, [PERSON] [INFO] , хоч і зареєстрована за вказано адресою, однак з початку 2006 року не проживає та квартирою не користується. В період з 2006 по 2018 року [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] . Зараз їй не відомо де проживає відповідач. Таким чином, позивач зазначає, що відповідач в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, в утриманні будинку участі не бере, що покладає на неї тягар утримання будинку, з розрахунку, що в квартирі зареєстрована особа, яка в ній не проживає. 04.10.2021 відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. По перше. [PERSON] , є мамою наступних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до положень ч.4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. По друге. Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.12.2000 року справа №2-5245/2-2000 позбавлено батьківських прав відносно [PERSON] її матір [PERSON] . Батько [PERSON] помер. Таким чином, з 18.12.2000 року [PERSON] є сиротою. Закон України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» встановлює обов`язок збереження житла, яке вже належить їм на правах власності або на правах користування. По третє. Згідно довідки №36 від 25.04.2008 року школи-інтерната №4 [PERSON] знаходиться на повному державному забезпеченні в загальноосвітній школі інтернат для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування з 15.02.2001 року по теперішній час. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» місцеві державні адміністрації та виконавчі органи місцевих рад для збереження й утримання житла дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, мають право укладати договори про утримання й збереження житла з організаціями, на балансі яких воно перебуває (житлово-будівельні кооперативи, об`єднання співвласників багатоквартирних будинків тощо). Крім того, у своєму відзиві відповідач [PERSON] зазначила, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Зазначила, що вона періодично була відсутня разом з малолітніми дітьми у житловому приміщенні через дії позивача, яка вчиняє перешкоди у вселенні в житло, через що вона вимушена була винаймати інше житло. Це є вимушеною мірою, оскільки позивач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, бо замінила замки на вхідних дверях, а ключів не надала. 21.10.2021 представник позивача [PERSON] - адвокат Грищенко О.В. надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що посилання відповідачки на висновки Верховного Суду України вказує на те, що не проживання її дітей у квартирі за адресою: [ADDRESS] не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом та не може відбутися без попереднього дозволу органу опіки та піклування, не можна брати до уваги, вимога позивача у позові стосується лише відповідача. Право на повне державне забезпечення в навчальних закладах мають діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, віком до вісімнадцяти років та особи з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, при продовженні навчання до 23 років або до закінчення відповідних навчальних закладів. Крім того зазначив, що надана відповідачем довідка про знаходження на повному державному забезпеченні в загальноосвітній школі-інтернаті для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування № 4 м. Харкова, датована 2008 роком та на даний час не відповідає дійсності. Таким чином, враховуючи той факт, що на час подання позову до суду, [PERSON] виповнився 31 рік, посилання відповідача на наявність статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, як на підставу збереження житла є такими, що вводить в оману та суперечить нормам діючого законодавства. Заначив також, що матеріали справи містять документальні докази, які свідчать про тривалу відсутність та фактичне не проживання [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Твердження відповідача про те, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення з посиланням на рішення Верховного Суду України та ЄСПЛ не спростовують наявних доказів позивача та взагалі стає питання, що саме відповідач цим заперечує. Твердження [PERSON] про вчинення перешкод у користуванні є таким, що не відповідає дійсності, ґрунтується лише на її суб`єктивній думці та не має жодного достатнього, допустимого та належного доказу, яка в свою чергу спростовується наявною у матеріалах справи довідкою про склад сім`ї позивача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, визнати [PERSON] , як таку, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона не мешкає та не утримує житло з 2006 року. Відповідачка [PERSON] в судове засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову про зняття її з реєстрації, пояснила, що вона не проживає за місцем своєї реєстрації, оскільки між нею та її сестрою [PERSON] наявний конфлікт, у зв`язку з чим, проживати разом в одному приміщенні вони не можуть, тому вона вимушена мешкати окремо, не за місцем своєї реєстрації. Також [PERSON] зазначила, що вона пропонувала [PERSON] кошти за комунальні послуги, однак вона відмовилась. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 12, 81ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] зв складом сім`ї 3 особи: вона, сестра - [PERSON] , племінниця - [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Харкові ради від 24.03.2009 року № 73-2 на праві користування належить квартира [ADDRESS] . (а.с. 4). Згідно довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих осіб, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . (а.с. 6). Як зазначає позивач у позові та даний факт підтверджено в судовому засіданні, що відповідач хоч і зареєстрований спірній квартирі, але в ній не проживає тривалий час. До матеріалів справи, позивачем долучено лист Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області від 11.09.2020 року № 0221/594 про те, що відповідач [PERSON] в період з 2006 року по 2018 року року проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Однак, суд критично ставиться до відомостей зазначений в зазначеному листі, оскільки відповідно до довідки від 25.04.2008 року № 36 виданої директором загальноосвітньої школи - інтернат І ступеня для дітей - сиріт та дітей, позбавлений батьківського піклування, №4, м. Харкова, комунальної власності, [PERSON] , [INFO] , у період з 15.02.2001 року та станом на день видання довідки, а саме 25.04.2008 року навчалась у ЗОШ № 121 м. Харкова та знаходилась на повному державному забезпеченні в школі-інтернаті для дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування. Крім того, в матеріалах справи міститься акт підписаний сусідами [PERSON] , [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] та її літи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 08.04.2019 постійно проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми діючого Житлового кодексу Української РСР, оскільки спірна квартира не є власністю позивача і спір стосується визнання членів сім`ї наймача житлового помешкання такими, що втратили право користування внаслідок відсутності понад встановлені у законодавстві строки. Згідно з ст.64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За умови повернення відсутнього на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. На підтвердження вибуття особи з житлового приміщення суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, це, зокрема, акти про відсутність члена сім`ї протягом одного року за місцем проживання; довідки відділення поштового зв`язку про те, що особа не отримувала поштові відправлення, які надходили на її ім`я чи особисте листування із якого вбачається, що особа дійсно змінила місце проживання; утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо. Вичерпного переліку поважності причин відсутності особи в житловому приміщенні, право користування яким вона має, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Сам факт не проживання відповідачки у спірній квартирі, протягом останніх шість місяців, на що посилається позивачка як на підставу задоволення позовних вимог, відповідачкою в повній мірі не оспорюється, однак вона зазначає, що позивач чинить перешкоди у користуванні, між сторонами наявний конфлікт, а тому дії позивачки щодо вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням призводили до періодичного не проживання відповідачки та її дітей у спірній квартирі, та вона вимушена була періодично винаймати житло, оскільки іншого житла вона та її неповнолітні діти не мають. Посилання позивача на те, що відповідачі не сплачують комунальні послуги не заслуговує на увагу, оскільки позивач на підтвердження того, що начеб то вона сплачує самостійно за комунальні послуги надала лише дві квитанції датовані 09.06.2020 роком та 10.08.2020 роком, та позивач не спростовує тверджень відповідачки про те, що остання пропонувала їй грошові кошти на оплату комунальних послуг. Частиною 1статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Положеннями частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами обставини не поважності причин не проживання відповідачки в квартирі, право користування якою остання має, отже за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається.

Outcome: dismissed