Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про визнання права власності на частину квартири, посилаючись на те, що остання була отримана відповідачем на сім'ю, членом якої був позивач, незважаючи на те, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбу. Проте, сторони спільно проживали, частину коштів за кооперативну квартиру вносив позивач, у зв'язку із чим вважає, що має право на половину вказаної квартири. Однак, позивач нещодавно дізнався про те, що відповідач одноособово зареєструвала за собою право власності на квартиру, що на думку позивача порушує право власності останнього, у зв'язку з чим він звернувся до суду з даним позовом про відновлення такого права. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що сторони у шлюбі не перебували, відповідач одноособово була членом кооперативу та виплачувала пай за рахунок безвідсоткової суди отриманої на роботі та власних коштів. За законодавством, яке діяло на час виплати паю за квартиру відповідачем, остання набула права власності, а оскільки сторони у шлюбі не перебували, позивач навіть якщо б і проживав з відповідачем однією сім'єю, що в свою чергу відповідачем повністю заперечується, не набував права власності на частину кооперативної квартири. Позивач мав би право на відшкодування витрат пов'язаних із внесенням пайових коштів, в разі якщо такі обставини мали б місце, що відповідачем також заперечується у повному обсязі. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26.01.1988 року [PERSON] разом з сім'єю із трьох чоловік (вона, дочка та син) взяті на квартирний облік для надання житлової площі, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Дніпровського райвиконкому та Ватутінської районної ради народних депутатів м. Києва /а.с. 45, 46/. Згідно п. 27 Постанови Ради міністрів Української РСР «Про затвердження примірного статуту житлово-будівельного кооперативу» вказано, що особі, прийнятій до членів житлово - будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається в безстрокове користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім'ї, суми її пайового внеску та граничного розміру жилої площі, передбаченого пунктом 28 цього Примірного статуту. Пунктом 28 зазначеної Постанови передбачено, що квартира надається членові кооперативу на членів його сім'ї, вказаних у заяві про вступ до кооперативу. До цієї заяви включаються члени сім'ї, які перебувають з ним на обліку бажаючих вступити до кооперативу. Крім того, вказаним передбачено, що надання квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться в межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. 29.05.1991 р. [PERSON] стала членом ЖБК «Ромашка - 1» /а.с. 58/. Суд приймає до уваги саме вказану довідку ЖБК «Ромашка - 1» від 11.03.1996 р. та вважає саме вказану дату вірною, оскільки довідка з печаткою ЖБК «Ромашка - 1», де визначена дата прийняття відповідача в члени ЖБК 31.03.1991 р. без дати на штампу ЖБК /а.с. 47/, тобто не містить усіх необхідних реквізитів для оцінки останньої, як належного доказу. 05.08.1991 року згідно платіжного доручення № 144 Київським ПО хлібопекарської промисловості на рахунок ЖБК «Ромашка-1» було перераховано безоплатне погашення вартості кооперативного житла [PERSON] в розмірі початкового внеску згідно додатка в сумі 14929 крб. /а.с. 105/. Згідно виписки з протоколу № 25 засідання профкому Київського хлібокомбінату № 1 від 13.01.1993 року та заяви [PERSON] від 26.01.1993 року, останній було надано безпроцентну позику на погашення внеску за кооперативну квартиру в розмірі 185000 крб., які згідно платіжного доручення № 147 від 03.02.1993 року були перераховані на розрахунковий рахунок ЖБК «Ромашка-1» /а.с. 52-56/. 20.10.1993 року [PERSON] здійснила внесок на розрахунковий рахунок ЖБК «Ромашка-1» в розмірі 400000 крб., які були списані з її рахунку № [NUMBER] відкритого 12.12.1989 року у Ватутінському відділенні Ощадбанку № 8415, що також підтверджується довідкою по рахунку № 42-15/08 від 26.01.2016 року та платіжним дорученням № 297 від 20.10.1993 року /а.с. 57,106/. Як вбачається з довідок ЖБК «Ромашка-1» за № 218 від 14.11.1996 року,№ 117 від 03.09.2012 року, та № 101 від 14.06.2016 року сума пайового внеску за квартиру [ADDRESS] в розмірі 486181 крб. сплачена в 1993 роціу повному обсязі та довідкою колишнього Голови правління ЖБК «Ромашка-1»/а.с.5, 107/. Згідно довідки № 87 ЖБК «Ромашка-1» від 11.03.1996 року квартира [ADDRESS] складається з 3-х кімнат, житловою площею 41,24 м.кв. /а.с.46/ Враховую наведене вбачається, що на квартирному обліку перебувала виключно [PERSON] разом з дітьми, квартиру була надана виходячи з її технічної характеристики та розмірів, передбачених постановою «Про затвердження примірного статуту житлово-будівельного кооперативу» також на 3-х осіб, вартість квартири була повністю сплачена відповідачем частково за рахунок власних коштів, а часткового за рахунок наданої підприємством позики. 25.11.1993 року відповідачу був наданий ордер на вселення її дітей та позивача, зазначеного як чоловік, хоча в офіційно зареєстрованому шлюбі сторони не перебували /а.с. 12/. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», в редакції від 1991 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок заквартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення,надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Отже, право власності відповідача на спірну квартиру [ADDRESS] виникло 15.10.1993 року після повної сплати пайового внеску /а.с. 59/. Позивач посилається у своїй позовній заяві на те, що він постійно проживав разом зі своєю сім'єю у спірній квартирі, посилаючись на довідку ЖБК «Ромашка-1» від 12.11.2012 року /а.с. 4/. Однак, слід зазначити про те, що відповідач зазначає, що у позовній заяві про вселення з якою позивач звертався до суду 15.11.1996 року і яка в подальшому була залишена без розгляду за його заявою, вбачається, що [PERSON] зазначав, що у спірній квартирі проживав із відповідачем з грудня 1993 року. Тобто на час виникнення спірних правовідносин сторін, а саме права власності на [ADDRESS] відповідача жовтень 1993 рік, а саме виплати паю, позивач у квартирі не проживав. Щодо доводів представника відповідач про те, що спірна квартира була приватизована відповідачем, останні є неспроможними, оскільки в силу законодавства, яке діяло на той час спірна квартира приватизації не підлягала. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК Україниактицивільногозаконодавстварегулюютьвідносини, яківиникли з дня набрання ними чинності; якщоцивільнівідносинивиниклираніше і регулювалися актом цивільногозаконодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавствазастосовується до прав та обов'язків, щовиникли з моменту набрання ним чинності. У період з 1988 по 1991 рік діяв Закон УРСР «Про кооперацію», який не передбачав право власності на майно члена житлово-будівельного кооперативу, у зв'язку з чим положення ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію», на який посилається позивач, не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин, оскільки вказаний закон набув чинності лише 27.08.2003 року, тобто після виникнення спірних правовідносин. Крім того, позивач членом кооперативуне був. 08.11.2012 року відповідач зареєструвала право власності на спірну квартиру у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /а.с. 9, 10/. Відповідно до ст. 146 ЖК, п. 43 примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, норм чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС (статті 22, 24, 28, 29), а також роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в підпункті «а» п. 6 постанови від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та підпункті «а» п. 11 постанови від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в кооперативі право власності на житлоплощу після виплати паю набуває тільки член кооперативу. Якщо пай виплачувався в шлюбі, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Пунктом 6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» передбачено, що відповідно до п.1 ст.17 Закону «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержанихвнаслідок сумісної праці сім'їчлена кооперативу,паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю. Така ж правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 18.12.2013 року у справі № 6-138 цс 13. Крім того, у правовій позиці Верховного суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, зазначено про те, що майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. На підтвердження наявності вказаних вище двох підстав, позивач та представник останнього доказів суду не надали і повідомлення /а.с. 13/ не підтверджує внесення позивачем особистих або спільних коштів сторін за спірну квартиру. Оцінюючи належність допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку із чим суд відмовляє у задоволенні останніх у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed