Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зменшення розміру аліментів. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що згідно судового наказу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2018 року, з нього на користь відповідача, стягуються аліменти на утримання двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12 грудня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Позивач зазначив, що суд, видаючи вище вказаний судовий наказ про стягнення аліментів, не врахував його матеріальне становище, а також, що разом з ним проживає ще одна спільна з відповідачем дитина - [PERSON] , [INFO] , окрім того, він є інвалідом 3 групи безстроково, його дохід складається з державної соціальної допомоги, а тому просить зменшити розмір аліментів з 1/3 частини до ј частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Представник позивача - адвокат Павловський В.І. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, в подальшому, просив суд справу розглядати у його та позивача відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила суд справу розглядати без її участі та вказала, що позовні вимоги позивача не визнає повністю, просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх письмовими доказами, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Згідно судового наказу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2018 року, з позивача на користь відповідача, стягуються аліменти на утримання двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12 грудня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Відповідно до вимог ч.7 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу, боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Судом встановлено, що з листопада 2018 року, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , який після розлучення сторін за рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16.12.2010 р., проживав з позивачем, а з 22.11.2018 р. почав проживати разом з матір`ю - відповідачем по справі, що підтверджено довідкою ССД Новоодеської РДА за вих.. № В-03-ОП-01 від 15.01.2019 р., копією заяви неповнолітнього [PERSON] на ім`я начальника ССД Новоодеської РДА від 23.11.2018 р. Відповідно до довідки Миколаївського професійного ліцею від 03.03.2020 р.., неповнолітній [PERSON] з 03.09.2018 р. (по 01.12.2021 р.) на базі 9 класів, навчається на 2 курсі вказаної установи за професією: слюсар з ремонту колісних транспортних засобів, електрозварник ручного зварювання. Крім того, разом з відповідачем проживає спільна з позивачем дитина [PERSON] , що підтверджено дослідженими матеріалами справи. Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції Українита, ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів:а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. П. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводів та доказів на підтвердження своїх вимог, які б слугували підставою для зменшення розміру аліментів, позивачем суду надано не було. Незважаючи на те, що позивач має третю групу інвалідності безстроково, в довідці до акту МСЕК серії 1- ААВ № 371306, причиною інвалідності зазначено загальне захворювання, висновком про умови та характер праці, зазначено про можливість позивача працювати охоронником, що свідчить про те, що він працездатний. Тобто, позивачем не надано будь-яких інших належних та допустимих доказів зміни його матеріального чи сімейного стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі з моменту стягнення аліментів на утримання двох дітей не надав, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, які стягнути на користь відповідача, з якою проживають двоє неповнолітніх дітей, адже факт наявності у позивача іншої дитини, навіть яку він утримує, і на утримання якої він має право стягнути з відповідача аліменти, не може слугувати самостійною підставою для зменшення їх розміру, та те, що розмір стягуваних аліментів за судовим рішенням не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України, і вказана обставина не позбавляє його обов`язку сплачувати на утримання цих двох дітей встановленого законодавством розміру аліментів, що є підставою для відмови в задоволенні позову [PERSON] .

Outcome: dismissed