Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], про стягнення в його користь заборгованості на підставі договорів позик на його думку укладених від 08.08.2010р., в розмірі 6000 доларів США, від 19.09.2010р., в розмірі 10200 доларів США, від 19.09.2010р., в розмірі 4510 Євро, від 06.11.2011р., в розмірі 14630 доларів США, від 06.11.2011р., в розмірі 5830 Євро, від 25.11.2010р., в розмірі 850 доларів США, від 25.11.2010р., в розмірі 22440 грн., що становить в загальній сумі: 31680 доларів США, 10340 Євро - всього у гривнях 627770 грн., а також 3% річних за протермінування повернення позики, що складає: 53360 грн., 45 коп. та судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач отримав від позивача гроші: 08.08.2010р., в розмірі 6000 доларів США; 19.09.2010р., в розмірі 10200 доларів США; 19.09.2010р., в розмірі 4510 Євро; 06.11.2011р., в розмірі 14630 доларів США; 06.11.2011р., в розмірі 5830 Євро; 25.11.2010р., в розмірі 850 доларів США; 25.11.2010р., в розмірі 22440 грн., що становить в загальній сумі: 31680 доларів США, 10340 Євро, та 22440 грн., що підтверджується борговими розписками, які написав власноручно відповідач. Згідно із розписками, [PERSON], зобов'язався повернути отриманні від позивача гроші в термін обумовлений розписками. Позивач виконав свої зобов'язання належним чином, а саме надав відповідачу грошові кошти на відповідну суму, що підтверджується розписками відповідача в якій він зазначив, що отримав гроші у сумі: 31680 доларів США, 10340 Євро, та 22440 грн., проте, відповідач взяті на себе зобов'язання до теперішнього часу не виконав, кошти не повернув, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що відповідач позичив у позивача кошти, однак свої зобов'язання з повернення суми грошей не виконав. Заперечував проти застосування до спору заявлених представником відповідача строків позовної давності, оскільки відповідач знав про борг, однак навмисно затягував час по його сплаті, переконливо просивши його відтермінування. Наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився та не повідомив суду причини своєї неявки. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що його довіритель жодних грошей в позивача за договорами позики не отримував, а договори не підписував. Строк договору позики на суму 10200 доларів США сплинув 21.10.2013р., за договором позики на 4510 Євро строк позовної давності сплинув 24.10.2013р., за договором позики грошей на суму 14630 доларів США строк сплинув 08.12.2013р., за договором позики на суму 5830 Євро строк позовної давності сплинув 08.12.2013р., а тому просив відмовити у задоволенні позову, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності, письмову заяву стосовно яких подав до суду 17.02.2017 року. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до представлених розписок позивачем було надано відповідачу грошові позики однак, жодний договір позики не містить дати його укладення, крім договору позики від 25.11.2010р. на суму 850 доларів США (а.с.84). Грошові кошти були надані відповідачу [PERSON] у розмірі 6000 доларів США 00 центів, що підтверджується договором позики, відповідно до якого, відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 09.08.2011 року (а.с.79). Позивачем було надано позику відповідачу [PERSON], у розмірі 10200 доларів США 00 центів, що підтверджується договором позики, відповідно до якого відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 21.10.2010 року (а.с.80). Позивачем було надано позику відповідачу [PERSON], у розмірі 4510 Євро 00 центів, що підтверджується договором позики, відповідно до якого відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 24.10.2010 року (а.с.81). Позивачем було надано позику відповідачу [PERSON], у розмірі 14630 доларів США 00 центів, що підтверджується договором позики, відповідно до якого відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 08.12.2010 року (а.с.82). Позивачем було надано позику відповідачу [PERSON], у розмірі 5830 Євро 00 центів, що підтверджується договором позики, відповідно до якого відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 08.12.2010 року (а.с.83). 25.11.2010р., єдиний договір позики у якому вказана дата його укладення, позивачем було надано позику відповідачу [PERSON], у розмірі 850 доларів США 00 центів, що підтверджується договором позики, відповідно до якого відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 24.07.2011 року (а.с.84). Позивачем було надано позику відповідачу [PERSON], у розмірі 22440 грн. 00 коп., що підтверджується договором позики, відповідно до якого відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 20.12.2011 року (а.с.85). Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч.2 ст. 1046 ЦК України встановлено,що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Враховуючи те, що сторонами були дотримані усі вимоги норм чинного законодавства щодо укладення договорів позики, а факт отримання грошей та написання розписки відповідачем не спростований, оскільки судом було задоволено клопотання про проведення по справі почеркознавчої експертизи, однак ухвалу суду не було виконано через не оплату проведення такої відповідачем, суд вважає, що між позивачем та відповідачем були укладені договори позики та між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За своєю правовою природою, договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, так як після укладення такого виду договору всі обов'язки за договором позики, в тому числі й повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, в свою чергу, позикодавець набуває за цим договором тільки право. Розписка про тримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Суд надає віри доказам сторони позивача, та вважає, що на даний час відповідач своє зобов'язання належним чином не виконав, свідченням чого є наявність в матеріалах справи оригінали договорів позики, представлених суду позивачем, так як відповідач ухиляється від повернення боргу, що в результаті й стало підставою для звернення позивачки до суду для захисту свого порушеного права. Оскільки відповідач вчасно не повернув борг в сумі: 6000 доларів США, 850 доларів США та 22440 грн., то позивач має право на примусове стягнення вказаних коштів. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню з врахуванням заявлених позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. У випадку стягнення боргу в іноземній валюті суд у мотивувальній частині рішення має навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України, станом на дату ухвалення рішення, на що зазначено в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі». Згідно з викопіювання з інтернет-ресурсу Національного Банку України (http://www.bank.gov.ua) довідки про офіційний курс гривні щодо іноземних валют станом на 29.03.2017р., встановлено, що офіційний курс гривні до іноземних валют становить - за 100 доларів - 2712,0665грн., за 100 Євро - 2945,0330 грн. А тому, враховуючи вищенаведене, слід стягнути з відповідача в користь позивача грошові кошти в сумі 208216 (двісті вісім тисяч двісті шістнадцять) грн.., 56 коп. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Як вбачається, з договорів позик - на суму 10200 доларів США 00 центів (а.с.80), відповідач мав повернути суму боргу у строк до 21.10.2010 року, на суму 4510 Євро 00 центів (а.с.81), відповідач мав повернути суму боргу у строк до 24.10.2010 року, на суму 14630 Доларів США 00 центів (а.с.82), відповідач мав повернути суму боргу у строк до 08.12.2010 року, на суму 5830 Євро 00 центів (а.с.83), відповідач мав повернути суму боргу у строк до 08.12.2010 року, тобто сторонами був визначений строк дії договорів. Отже, у позивача починаючи з 21.10.2010 року виникло право пред'явити вимогу до відповідача щодо виконання зобов'язання за договорами позик на суму 10200 доларів США, з 24.10.2010р., виникло право пред'явити вимогу до відповідача щодо виконання зобов'язання за розпискою на суму 4510 Євро, з 08.12.2010р. виникло право пред'явити вимогу до відповідача щодо виконання зобов'язання за розпискою на суму 14630 доларів США, з 08.12.2010р. виникло право пред'явити вимогу до відповідача щодо виконання зобов'язання за розпискою на суму 5830 Євро однак, з відповідним позовом [PERSON]., звернувся до суду лише 29.04.2014 року тобто, зі спливом строку позовної давності Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Посилання представника позивача, як на причину пропуску позовної давності, існування між позивачем та відповідачем довірливих та дружніх стосунків, користуючись якими відповідач кожного разу просив позивача не звертатись до суду, обіцяючи повернути борг самостійно, не можуть бути визнанні судом поважними і строк позовної давності на підставі даних пояснень не підлягає до поновлення. Відповідно до ч. ч. 3 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою дляв відмови у позові. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). Із матеріалів справи вбачається, що представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності та подана відповідна письмова заява до суду від 17.02.2017 року. Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи зазначене, а також те, що строк вимоги за договором позики на суму 10200 доларів США, сплинув 21.10.2013р., на суму 4510 Євро сплинув 24.10.2013р., на суму 14630 доларів США сплинув 08.12.2013р., на суму 5830 Євро сплинув 08.12.2013р., а позивач пред'явив позов до суду тільки 29.04.2014р., відсутність будь-яких належних та допустимих доказів поважності причин пропущеної позовної давності, суд приймає до уваги клопотання представника відповідача та вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності як підставу для відмови у частині позовних вимог. Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу). Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо задоволення частково позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі підлягають до стягнення з відповідача.

Outcome: approved