Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання шлюбного договору недійсним, вказуючи, що 20.09.2002 р. між ними був укладено шлюб, який розірваний рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 08.11.2012 р. Під час шлюбу, 19.08.2010 р., між сторонами було укладено шлюбний договір, відповідно до п.п.2.4-2.7 якого встановлений правовий статус набутого ними в період шлюбу майна: квартира [ADDRESS] є виключно особистою власністю [PERSON] [PERSON] не справі претендувати на цю квартиру та в період шлюбу має право користування та проживання в цій квартирі. [PERSON] вправі розпоряджатися зазначеною квартирою на власний розсуд, здійснювати її відчудження без згоди відповідача. Зазначає, що спірна квартира була придбана подружжям на спільні кошти для проживання всієї сім'ї, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Положення п.п.2.4-2.7 Шлюбного договору суперечать вимогам ст.47 Конституції України, п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ч.3 ст.6, ст.383, 405 ЦК України, ч.5 ст.93 СК України, тому є недійсними на підставі ч.1 ст.203, ч. 1,3 ст.215 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав. Представник відповідача - [PERSON] проти позову заперечував, зокрема, просив застосувати наслідки сплину позовної давності. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20.09.2002 р. 06.08.2007 р. між [PERSON] як покупцем та [PERSON] як продавцем укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. 13.08.2007 р. право власності на спірну квартиру зареєстровано в КП «ХМБТІ» на ім'я [PERSON] Таким чином, вказана квартира придбана сторонами під час шлюбу. 19.08.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], реєстровий № 907. Згідно п.2.4-2.7 Шлюбного договору, сторонами встановлено, що спірна квартира є виключно особистою приватною власністю [PERSON], яка вправі розпоряджатись нею на власний розсуд, без згоди [PERSON] Останній на період шлюбу має право користування вказаною квартирою, з правом реєстрації постійного місця проживання в цій квартирі. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 08.11.2012 р. шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу прізвище позивача [PERSON] змінено на дошлюбне «[PERSON]». Ч.5 ст.93 СК України передбачено, що за шлюбним договором не може передаватись у власність одному з подружжя нерухоме майно на інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Враховуючи, що право на спірне нерухоме майно підлягає державній реєстрації; згідно умов п.2.4-2.7 Шлюбного договору [PERSON] фактично передав у власність дружини [PERSON] належну йому частку спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя, що суперечить вимогам ч.5 ст.93 СК України, вказаний договір в цій частині має бути визнаний недійсним, з підстав, передбачених ч.2 ст.203 ЦК України, ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову. Доводи представника відповідача про застосування позовної давності суд не приймає до уваги, оскільки згідно п.4.2 шлюбний договір припиняється з моменту припинення шлюбу. Таким чином, початок позовної давності суд обчислює з часу ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу - з 08.11.2012 р., після чого право позивача на користування спірним майном було порушено, у зв'язку з чим позовна давність ним не пропущена.

Outcome: approved