Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору фізична особа-підприємець [PERSON] про стягнення заборгованості.Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21 лютого 2014 року між ПРаТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» та [PERSON] укладено договір страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/9259732, згідно якого ПРаТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» взяло на себе зобов'язання відшкодувати шкоду, заподіяну третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за вини водія автомобіля DAF, реєстраційний номер [NUMBER]. 02 лютого 2015 року на вул. Ак. Заболотного - вул. Червонопрапорна сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів DAF, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля MAZDA, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення Правил дорожнього руху України водієм DAF [PERSON] через невідповідність технічного стану вказаного автомобіля. Судом встановлено, що «…[PERSON] перед виїздом та під час руху не контролював технічний стан транспортного засобу, та під час руху відірвалося заднє колесо та викотилось на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з автомобілем MAZDA д.н.з. [NUMBER], що призвело до пошкодження транспортних засобів», а отже відповідач не контролював технічний стан, що є відповідно до пп.г п.38.1.1 ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» причиною регресного позову, оскільки технічний стан транспортного засобу та обладнання не відповідали існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Також позивач вказує, що рішенням Господарського суду Чернігівської області в справі №927/1173/15-г від 29.08.2016 року за позовом ПрАТ «СТ «Іллічівське» до ФОП [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в позові було відмовлено, так як судом встановлено, що [PERSON] під час дорожньо-транспортної пригоди не виконував службові обов'язки, а тому ці обставини є встановленими в силу п.4 ст.82 ЦПК України та не підлягають доведенню. З урахуванням вищевикладеного позивачем і подано позов про стягнення з відповідача [PERSON] борг у сумі 49000,00 грн., які фактично сплачені позивачем шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог з ПРаТ «СТ «Іллічівське», в якій застрахований автомобіль MAZDA, реєстраційний номер [NUMBER] згідно договору добровільного страхування наземних транспортних засобів. Представник позивача в судові засідання не з»явився, проте згідно заяв просив розгляд справи проводити без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, мотивуючи, тим, що Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Проте, суд в справі про адміністративне правопорушення не ставив йому в вину порушення положень п.31 Правил дорожнього руху і його не було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбачене ст.121 КУпАП. А отже позивач повинен довести суду, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стала невідповідність технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам п.31 Правил дорожнього руху. Відповідач стверджує, що транспортний засіб, яким він керував знаходився в технічно справному стані, були відсутні будь-які невідповідності технічного стану та обладнання автомобіля існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Також вважає підставою для відмови в позові є його перебування на момент дорожньо-транспортної пригоди в трудових відносинах з третьою особою фізичною особою-підприємцем [PERSON] та виконання трудових обов'язків в момент дорожньо-транспортної пригоди. Третя особа [PERSON] в судові засідання не з»явилася проте її представники, щодо задоволення позовних вимог не заперечували, мотивуючи тим, що хоча відповідач на момент дорожньо-транспортної пригоди і перебував з фізичною особою-підприємцем [PERSON] в трудових відносинах проте не виконував трудових обов'язків, що підтверджується рішенням Господарського суду Чернігівської області в справі №927/1173/15-г від 29.06.2016 року за позовом ПрАТ «Іллічівське» до ФОП [PERSON] і в силу положень ст.82 ЦПК України ці обставини є встановленими і доведенню не підлягають. Також вважають, що дорожньо-транспортна пригода сталась саме з вини відповідача і позивач обґрунтовано заявив вимоги до відповідача про стягнення виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу. До вказаних правовідносин з доводів третьої особи не підлягають застосуванню положення ч.1 ст.1172 ЦК України та ч.1 ст.132 КЗпПУ, оскільки позивач заявив вимоги не про стягнення завданої шкоди, а заявив вимоги в порядку регресу згідно п.п.г) п.38.1.1 ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Суд, заслухавши пояснення відповідача та його представника, представників третьої особи, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.02.2015 року на вул. Ак. Заболотного - вул. Червонопрапорна сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів DAF, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля MAZDA, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2015 року (а.с.7, т.1) відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів громадян. Згідно Полісу №АС/9259732 від 21.02.2014 року обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.5, т.1) третя особа [PERSON] застрахувала відповідальність у позивача. Згідно п.4 вказаного полісу страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну 50000,00грн.. Згідно п.5 цього полісу розмір франшизи 1000,00грн.. Згідно п.8 страхового акту №АС-9259732-1-1 від 22.06.2015 року (а.с.17, т.1) подію кваліфіковано як страховий випадок, а згідно п.п.10, 12 цього акту підлягає виплаті сума страхового відшкодування 49000,00грн.. Згідно п.5 договору добровільного страхування наземного транспорту від 27.02.2014 року (а.с.19, т.1), укладеного між ПРаТ «СТ «Іллічівське» та [PERSON], застрахованим являється транспортний засіб MAZDA CX-5 реєстраційний номер [NUMBER]. Страхова сума за п.7 договору становить 315000,00грн.. Згідно звіту №53 про оцінку транспортного засобу від 13.02.2015 року (а.с.22, т.1) вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля MAZDA CX-5 реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок пошкодження при ДТП, складає 215234,90грн. Згідно п.п.1.4. п.1 угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 22.06.2015 року (а.с.18, т.1), укладеної між ПРаТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» та ПРаТ «СТ «Іллічівське» сторони домовились здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог по регресній вимозі по даному страховому випадку у сумі 49000,00грн.. Отже з досліджених судом доказів достовірно встановлено обставини дорожньо-транспортної пригоди, вини відповідача в дорожньо-транспортній пригоді, притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП, завдання збитків автомобілю MAZDA CX-5 реєстраційний номер [NUMBER] та сплати позивачем шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог страхового відшкодування у сумі 49000,00грн.. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2015 року (а.с.7, т.1) суд встановив, що водій [PERSON] перед виїздом та під час руху не контролював технічний стан транспортного засобу, та під час руху відірвалось заднє ліве колесо та викотилось на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з автомобілем MAZDA, д.н.з. [NUMBER], що призвело до пошкодження транспортних засобів. В діях [PERSON] вбачається порушення п.п.2.3. (а, б) Правил дорожнього руху і з цих підстав його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Згідно ст.124 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Відповідно до п.п.2.3. (а, б) Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний: а) перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу; б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2015 року (а.с.7, т.1) є обов'язковою для суду при встановленні обставин вини в дорожньо-транспортній пригоді відповідача. Відповідно до п.п.г) п.п.38.1.1. п.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду , якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Отже на позивача покладається обов'язок довести, що дорожньо-транспортна пригода є наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. З доводів позивача вбачається, що він ототожнює поняття «не здійснення контролю за технічним станом транспортного засобу» та «скоєння дорожньо-транспортної пригоди з причин невідповідного технічного стану та обладнання існуючим вимогам Правил дорожнього руху» з чим неможливо погодитись з наступних підстав. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2015 року не встановлено, що відповідач керував транспортним засобом, технічний стан якого не відповідав існуючим вимогам Правил дорожнього руху, і як не встановлював безпосередньо яка технічна несправність стала причиною відриву заднього лівого колеса. Пунктом 31 Правил дорожнього руху визначено технічний стан транспортного засобу і його обладнання, технічні несправності і невідповідності вимогам, які забороняють експлуатацію транспортного засобу. Згідно ч.1 ст.121 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів. Відповідач заперечив обставини, що транспортний засіб DAF, реєстраційний номер [NUMBER], яким він керував, перебував в технічному стані, який не відповідає вимогам Правил дорожнього руху. Більш того судом встановлено з показів допитаного як свідка відповідача, за його заявою, що транспортний засіб DAF, реєстраційний номер [NUMBER] пройшов технічний огляд. Також наявність пройденого технічного огляду підтверджується і відсутністю постанови про притягнення до відповідальності за таке адміністративне правопорушення. А отже з наведених обставин та норм матеріального права вбачається, що позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, що причина дорожньо-транспортної пригоди стала саме невідповідність технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Проте позивач не надав суду доказів з приводу того, що дорожньо-транспортна пригода є саме безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу DAF, реєстраційний номер [NUMBER] існуючим вимогам Правил дорожнього руху, а тому з цих підстав суд робить висновок про недоведеність позивачем цих обставин. Згідно трудової книжки відповідача серії [NUMBER] (а.с.73-77, т.1) відповідач працював водієм у фізичної особи-підприємця [PERSON] з 17.11.2008 року по 15.03.2011 року, з 16.03.2011 року по 07.05.2013 року, 04.06.2013 року по 08.06.2015 року. Згідно трудового договору від 04.06.2013 року (а.с.78, т.1) відповідач працював у третьої особи водієм автотранспортних засобів з 04.06.2013 року по 08.06.2015 року. Згідно п.4 трудового договору час виконання робіт 40 годин в тиждень згідно графіка. Рішенням Господарського суду Чернігівської області в справі №927/1173/15-г від 29.08.2016 року (а.с.124-129, т.1) за позовом ПрАТ «Іллічівське» до ФОП [PERSON] відмовлено в задоволенні позову про відшкодування шкоди. Господарський суд в даній справі дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні докази того, що водій [PERSON] на час скоєння ДТП - 02.02.2015 року хоч і перебував у трудових відносинах з відповідачем, але виконував свої трудові обов'язки відповідно до Трудового договору та здійснював будь-які доручення відповідача, а відтак у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача 136188,91грн. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Згідно пояснення працівника [PERSON] роботодавця [PERSON] від 04.02.2015 року (а.с.217, т.1), останній визнає та погоджується з тим, що він 02.02.2015 року у вільний від роботи час та своїх трудових обов'язків самовільно взяв без відома роботодавця автомобіль ДАФ [NUMBER] та напівпричіп [NUMBER] і використав його у своїх особистих цілях які не стосуються роботи також визнає, що у наслідок його дій ним було допущено дорожньо-транспортну пригоду в якій пошкоджено з його вини автомобіль Мазда [NUMBER]. Свою вину визнає. Згідно графіку роботи на місяць лютий 2015 року (а.с.218, т.1) час роботи з 9год. 00хв. до 18год. 00хв., 2 лютого 2015 року неробочий день. І як встановлено судом день тижня понеділок. Згідно Наказу (розпорядження) №1/02 «Т» від 04.02.2015 року Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани (а.с. 216, т.1) застосовано до працівника [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді догани за те що, водій [PERSON] поза межами виконання трудових обов'язків неправомірно та самовільно взяв і використовував робочий автомобіль DAF, державний реєстраційний номер [NUMBER] та напівпричіп SCHWARZMULLER, державний реєстраційний номер [NUMBER] у своїх особистих цілях, не пов'язаних з роботою. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] до усіх уповноважених, компетентних та юрисдикційних органів, підприємств, установ, організацій від 15.10.2015 року (а.с.209, т.1) [PERSON] 02 лютого 2015 року без відома фізичної особи-підприємця [PERSON] не під час виконання своїх трудових обов'язків (тобто у вільний від виконання своїх трудових обов'язків час) самовільно взяв робочий автомобіль марки DAF, реєстраційний номер [NUMBER] і напівпричіп SCHWARZMULLER, реєстраційний номер [NUMBER], та використовував їх у своїх особистих цілях, які не пов'язані з роботою. Також заявляє про те, що внаслідок таких його дій під час дорожньо-транспортної пригоди 02 лютого 2015 року пошкоджено легковий автомобіль марки Mazda, реєстраційний номер [NUMBER]. Крім того заявляє про те, що визнає повністю свою вину у самовільному взятті та використанні не при виконанні своїх трудових обов'язків 02 лютого 2015 року вказаного вище робочого автомобіля та напівпричепа, і визнає, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 02 лютого 2015 року з його вини пошкоджено вказаний вище легковий автомобіль. Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 15.10.2015 року (а.с.210-211, т.1) [PERSON] уповноважив [PERSON], [PERSON], [PERSON] бути його представником та представляти інтереси в тому числі у всіх судових органах України, у тому числі загальних, господарських та адміністративних судах усіх інстанцій. Згідно заяви представника [PERSON] від 20.10.2015 року (а.с.207-208, т.1) представник просив залучити [PERSON] до розгляду господарської справи №927/1173/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Згідно пояснень по справі [PERSON] від 29.10.2015 року (а.с.215, т.1), від 27.01.2016 року (а.с.214), від 08.08.2016 року (а.с.212-213, т.1) останній від імені [PERSON] підтверджує фактично викладені [PERSON] в нотаріально посвідченій заяві від 15.10.2015 року (а.с.210-211, т.1). Згідно показів відповідача, допитаного як свідка за його заявою відповідно до положень ст.92 ЦПК України, відповідач офіційно працював у третьої особи до 08.06.2015 року. Проте звільнення було формальним і відповідач продовжував працювати до червня 2016 року без належного оформлення трудових відносин, що третя особа робила періодично з усіма працівниками. Відповідач працював водієм у третьої особи більш ніж 15 років половину з яких неофіційно. У третьої особи на момент ДТП було сім вантажних автомобілів та напівпричепів і вона займалась підприємницькою діяльністю з перевезення вантажів. Всі автомобілі знаходились на території за адресою: [ADDRESS], за якою третя особа здійснює підприємницьку діяльність. Ключі від транспортних засобів, свідоцтво про реєстрацію транспортних засобів знаходились у третьої особи. Виїхати з огородженої території без дозволу третьої особи ніхто не міг, а тим більш за відсутності ключів і документів на автомобіль. В робочий день 02.02.2015 року диспетчер, яка працювала у третьої особи надала заявку на перевезення з с. Замостя в м. Миколаїв 20 тон висівок в мішках. Третя особа дала вказівку відповідачу здійснити таке перевезення вантажу. Третя особа надала відповідачу ключі від автомобіля, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, здійснила заправку автомобіля і направила на завантаження в с. Замостя. Після дорожньо-транспортної пригоди відповідач зателефонував третій особі та повідомив про це. На місце пригоди приїхав свідок [PERSON], який працював у третьої особи і повертався з завантаження з м. Вишневе. Третя особа приїхала на місце пригоди та привезла працівників свідків [PERSON] та [PERSON]. Відповідач повідомив третю особу, що після ДТП відмовляється їхати далі. Проте третя особа повідомила, що оскільки накладна оформлена на відповідача, то він і далі повинен перевозити вантаж. До дорожньо-транспортної пригоди ніяких графіків роботи не було. Тижнями водії перебували в рейсах. Розрахунок замовників за перевезення вантажу здійснювався на картковий рахунок третьої особи. Без підтвердження в телефонному режимі третьої особи про перерахування коштів розвантаження вантажу не здійснювалось. Догана, його пояснення, заяви з'явились вже задовго після пригоди, як пояснювала третя особа, то такі документи необхідні для страхової компанії для виплати страхового відшкодування та фактично підписувались ним під погрозою звільнення та невиплати заробітної плати. Про обставини розгляду господарської справи відповідач не був обізнаним. До нотаріуса для посвідчення заяви та складання довіреності він не звертався. Про обставини підписання заяви та довіреності повідомив, що 15.10.2015 року він перебував на роботі і до нього підійшов чоловік третьої особи [PERSON] та повідомив, що відповідачу необхідно перевдягнутись, бо зараз приїде третя особа і повезе до нотаріуса для підписання документів. Коли приїхали до нотаріуса йому дали підписати вже роздруковані документи, які він навіть не читав. З пояснень третьої особи, такі документи були потрібні для страхової компанії. Осіб зазначених в довіреності відповідач ніколи не бачив і з ними не знайомий, про розгляд справи в господарському суді йому нічого невідомо, він не подавав в суд жодних пояснень, заяв та інших документів і [PERSON] про це нічого йому не повідомляла. Згідно показів свідка [PERSON], останній неофіційно працював у [PERSON] 2 роки водієм автомобіля DAF з напівпричепом. Водіям, які не були офіційно працевлаштовані видавалися тимчасові договори на кожний рейс. У [PERSON] було сім автомобілів, які знаходилися на території по [ADDRESS], там вже знаходився диспетчер, який шукав замовлення та приймав їх. Диспетчер готувала заявку, в якій зазначений номер автомобіля, місце завантаження і місце поставки. Також за кордон виїжджали за заявками. Водії не мали виїжджати з двору без заявки та без дозволу [PERSON]. [PERSON] теж на DAF їздив. Автомобіль [PERSON] зберігався на території у власника по [ADDRESS]. Заправка автомобілів проводилась на території по [ADDRESS]. Заправляли автомобілі, [PERSON], її свекор або чоловік [PERSON]. Коли завантажувалися видавалися товаротранспортні накладні на ім'я власника, а ми записувалися як водії, бо по іншому не могли провезти вантаж. Коли зупиняли працівники поліції, то перевіряли і звіряли, коли, що і де вантажилося. Раз в рік всі автомобілі проходили державний технічний огляд. Хто проводив невідомо, але водіям видавались талони про технічний огляд. Без технічного огляду автомобіль не міг виїхати в рейс, бо за це була відповідальність - високий штраф. Свідок першим приїхав на місце ДТП, бо він вантажився у м. Вишневому. Водії під час рейсу постійно зізвонювались. [PERSON] грузився в Замості висівками на 20 тонн. Повідомив, що на місце ДТП приїжджала [PERSON] з двома водіями [PERSON] і [PERSON]. [PERSON] відправила [PERSON] далі в рейс. Сам [PERSON] відмовлявся їхати далі на цьому автомобілі, він просив, щоб замінили. [PERSON] хотіла, щоб їхав далі [PERSON], тому що товаротранспортні документи були виписані на його ім'я. Оплати за перевезення проводилася за готівку і перераховулася на карточку [PERSON]. Після рейсу товаротранспортні з підписами та печатками ми віддаємо диспетчеру. [PERSON] був офіційно працевлаштований і пропрацював 16 років у [PERSON]. Згідно показів свідка [PERSON] він неофіційно працював у [PERSON] з 2014 по 2016 рік водієм вантажного автомобіля DAF. Складалися фіктивні трудові договори на один рейс. У [PERSON] було 7 автомобілів і зберігалися на території по [ADDRESS]. Без дозволу [PERSON] автомобіль не міг виїхати з території. Заправка здійснювалась на цій же території. Право виїзду за розпорядженням [PERSON]. Дозвіл на виїзд та на заправку видавався [PERSON]. Свідок в день ДТП теж був в рейсі, в який виїхав 01.02.2015 року на ніч. Робочого часу як такого встановлено не було, доки не доставиш вантаж постійно в дорозі, були також і нічні рейси. Зізвонювались по телефону з [PERSON] під час рейсу був обізнаним про ДТП біля тютюнової фабрики в м. Києві. Самовільний виїзд з території був неможливий. Згідно показів свідка [PERSON], він працював у [PERSON] водієм, з 13 травня 2013 - 3 лютого 2015. Працював на різних автомобілях з напівпричепами і на DAF також. Він виконував перевезення тільки на території України. Автомобілі зберігалися на території [PERSON] по [ADDRESS]. Виїхати без дозволу [PERSON] не міг ніхто. Заправляли автомобілі на території по [ADDRESS]. Стало відомо про ДТП в цей же день 02.02.2015 року. [PERSON] їхав з загрузки на Миколаїв. Вантаж грузився мішками. В Києві машина уже була з вантажем. На місце ДТП привезла свідка [PERSON] з м. Прилуки. Також з ними їхав свідок [PERSON]. На перевезення вантажу давались товаротранспортні документи. Встановленого робочого часу не було, виїхали та все, могли цілодобово працювати. Технічний огляд автомобілі проходили кожен рік. У [PERSON] автомобіль пройшов технічний огляд. Згідно показів свідка [PERSON], він працював у [PERSON] водієм 5 років, а ще працював у Польщі 1 рік у її фірмі. Працював офіційно, по трудовому договору. Він здійснював внутрішні і закордонні перевезення. Їхати водії не могли самі ніяк, в них був диспетчер, який знаходив загрузку, телефонував до роботодавця, а вона давала команду на відправку в рейс. Працював на автомобілі DAF. Автомобілі знаходилися на території по [ADDRESS]. Автомобілі не могли виїхати з території без дозволу [PERSON]. Заправляв автомобілі [PERSON] чоловік [PERSON]. 02.02.2015 року в рейсі не був. Стало відомо що [PERSON] потрапив в ДТП і сказали, щоб свідок їхав на місце ДТП для ремонту автомобіля. Повезла на місце ДТП особисто [PERSON]. Також поїхав сідок [PERSON]. Коли приїхали на місце ДТП з задньої сторони було відсутнє колесо. [PERSON] їхав завантажений висівками 20-21 тонна в Миколаїв на вигрузку. [PERSON] просив [PERSON], щоб поїхав хтось інший замість нього, а він щоб поїхав додому. Але [PERSON] вказала, що на його ім'я виписані документи. Працювали не по 8 годин, а більше. Були випадки коли працював вночі. Коли приїхали на ДТП в Києві була ніч. А назад додому повернулись десь о 6 ранку. Згідно податкових декларацій за 2015 рік (а.с.142-162, т.1) третя особа підприємницької діяльності не здійснювала і доходів на мала. Згідно виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.51-58, т.1) за період з 01.01.2015 року по 01.05.2015 року на картковий рахунок третьої особи як фізичної особи здійснено перерахування коштів у сумі 321080,00грн.. Як стверджував відповідач, то за здійснення ним перевезення 06.02.2015 року третій особі на картковий рахунок замовником перевезення було перераховано 9100,00грн. і в цей день вантаж був розвантажений в м. Миколаєві. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до п.6) ч.1 ст.3 ЦК України одними із загальних засад цивільного законодавства відповідно є справедливість, добросовісність та розумність. Надаючи оцінки досліджених судом доказів в їх сукупності, застосовуючи загальні засади цивільного права та завдання цивільного судочинства суд приходить до висновків, що на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідач не тільки перебував в трудових відносинах з третьою особо, але й фактично виконував покладені на нього трудові обов'язки водія. Хоча рішенням Господарського суду Чернігівської області в справі №927/1173/15-г від 29.08.2016 року (а.с.124-129, т.1) за позовом ПрАТ «Іллічівське» до ФОП [PERSON] відмовлено в задоволенні позову про відшкодування шкоди з підстав, що відповідач не виконував свої трудові обов'язки під час дорожньо-транспортної пригоди, проте під час розгляду даної справи залишились не спростованими встановлені судом в даній цивільній справі наступні обставини. Так третьою особою не надано жодних інших доказів щодо графіку роботи окрім за лютий місяць та не спростовано доводи відповідача, що він та інші водії працювали без таких графіків та могли тривалий час бути у відрядженнях по території України без вихідних та за кордоном, а лише один графік за лютий місяць з'явився вже згодом під час розгляду господарської справи, як і його письмові пояснення та Наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Також не спростовані твердження відповідача та допитаних свідків, що виїзд транспортних засобів з території третьої особи [PERSON] [ADDRESS] здійснювалось лише за розпорядженням третьої особи, за умови надання нею ключів від транспортних засобів та свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, які знаходились безпосередньо у третьої особи. Отже без розпорядження третьої особи, без надання ключів та свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів самовільно виїхати за місцем зберігання транспортного засобу було фактично неможливим. Не спростовані твердження відповідача допитаного як свідка про здійснення заправки автомобіля 02.02.2015 року на території ([ADDRESS]) третьої особи та направлення нею ж на завантаження в с. Замостя. При цьому завантажити 20 тон висівок, доїхати до м. Києва потребує значного часу і протягом цього часу третя особа не звертається до компетентних органів з приводу зникнення автомобіля, враховуючи зміст підписаних відповідачем вищезазначених заяв, в частині самовільного, без відома третьої особи використання, а фактично заволодіння транспортним засобом та напівпричепом, що в свою чергу теж спростовує зміст вказаних заяв та підтверджує достовірність показів відповідача та допитаних вище свідків. Чим спростовуються викладені у вказаних вище заявах за підписом відповідача, що транспортними засобами відповідач заволодів самовільно і без згоди третьої особи. Викликає сумнів щодо особистого та добровільного звернення відповідача до приватного нотаріуса 15 жовтня 2015 року для нотаріального посвідчення заяви до всіх можливих компетентних органів на підтвердження зазначених в заяві обставин та одночасного посвідчення довіреності на осіб, які відповідачу взагалі не відомі, на представлення його інтересів в усіх органах в тому числі судових, при умові, що заява про залучення його в якості третьої особи в господарській справі подана вже представником 20.10.2015 року. А тому заслуговують на увагу твердження відповідача, що підготовка таких документів здійснена безпосередньо за вказівкою третьої особи. Більш того в самій довіреності не зазначено, що дана довіреність стосується саме господарської справи №927/1173/15-г. Також за твердженням відповідача 04.02.2015 року він фактично не міг написати письмові пояснення роботодавцю [PERSON], оскільки повернувся з рейсу лише 07.02.2015 року, що вказує на складання таких документів вже після подання до господарського суду позову відповідачем за яким являлась фізична особа-підприємець [PERSON]. Посилання третьої особи, що відповідач був звільнений з роботи 08.06.2015 року, а тому він їй не підпорядковувався на момент складання 15.10.2015 року заяви та довіреності, спростовуються твердження відповідача допитаного як свідка, який повідомив, що працював до червня 2016 року неофіційно як і всі інші працівники, а також це підтверджується показами вище допитаних свідків. Залишився не спростованим факт здійснення перевезення відповідачем у власних цілях 20 тон висівок, що встановлено з показів допитаного як свідка відповідача та допитаних вище свідків. Відсутність будь-яких зауважень у працівників поліції щодо товаросупровідних документів на вантаж підчас оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, що вказує на їх наявність та відповідність вимогам нормативних актів, що узгоджується і з показами відповідача та свідка [PERSON]. Як не спростованими залишилися факти прибуття на місце ДТП третьої особи [PERSON] зі свідками [PERSON] та [PERSON] для ремонту автомобіля, відмова відповідача від подальшого перевезення вантажу та розпорядження третьої особи [PERSON] щодо зобов'язання [PERSON] продовжити виконувати трудові обов'язки, а саме перевезення вантажу до місця призначення. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно ч.1 ст.132 КЗпПУ за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Оскільки судом було встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталась під час виконання відповідачем своїх трудових обов'язків, то відсутні підстави для стягнення з відповідача суми сплаченого позивачем страхового відшкодування, оскільки працівник не несе відповідальності з відшкодування завданої шкоди в силу положень ч.1 ст.1172 ЦК України. При цьому суд звертає увагу, що встановлення судом обставин виконання відповідачем трудових обов'язків на момент дорожньо-транспортної пригоди в даній цивільній справі, не позбавляє можливості переглянути рішення Господарського суду Чернігівської області в справі №927/1173/15-г від 29.08.2016 року за нововиявленими обставинами в силу положень ст.ст.320, 321 ГПК України.

Outcome: dismissed