Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дійсним Договору купівлі-продажу майна від 17 грудня 2013 року укладеного на Кіровоградській універсальній товарній біржі, а також просив визнати за ним право власності на будівлю апетеки № 142, загальною площею 152,5 кв.м., що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Кондратюка, буд. 6-Б. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що 17 грудня 2013 року між ним та відповідачем був укладений Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення аптеки № 142, розташованого за Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Кондратюка, буд. 6-Б, яке він придбав на аукціоні з продажу майна, Договір був посвідчений між ними на Кіровоградській універсальній біржі 17 грудня 2013 року. При укладанні угоди та складанні Договору між сторонами були погоджені всі належні умови (передача приміщення продавцем у власність покупця та його прийняття покупцем, оплата вартості товару, оформлення договору належним чином), позивачу були передані ключі від придбаного нерухомого майна. Позивач зазначає, що він вирішив провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте Реєстраційною службою Маловисківського районного управління юстиції позивачу було відмовлено в державній реєстрації права власності, з тих підстав, що спірний договір неналежно оформлений, оскільки він не був нотаріально посвідчений, що вказує за собою на його недійсність. Позивач вказує, що відповідач відмовлюється від нотаріального посвідчення договору, з тих підстав, що спірне нерухоме майн обуло реалізоване на аукціоні і Договір купівлі-продажу був належним чином посвідчений на товарній біржі, були вчинені дії щодо виконання вказаного договору, а тому вчиняти будь-які додаткові дії щодо відчуження вказаного майна відповідач не вважає необхідним. В судовому засіданні представник позивача підтримав пред»явлений його довірителем позов та просив його задовольнити, з підстав викладених у ньому. Відповідач неодноразово належним чином повідомлявся про день, час та місце судового розгляду справи, просив розглядати справу у відсутність його представника, у своїх письмових заявах відповідач зазначає, що визнає спірний договір дійсним та визнає право власності на нерухоме майно за позивачем (а.с. 41, 52, 80, 151, 177). Треті особи повідомлялися належним чином про день, час та місце судового розгляду справи, проте своїх предстаників в судове засіданні не направили, у зв»язку із чим суд визнав можливив проводити розгляд справи, у відсутність їхніх представників. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Субєктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ч. 2 ст. 327 ЦК). У ст. 1 Закону України від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. На підставі рішення № 488 від 14 червня 2013 року Кіровоградської обласної ради було надано згоду на безоплатну передачу з балансу ПАТ «Ліки Кіровоградщини» на баланс комунального підприємства «Кіровоградфармація» Кіровоградської обласної ради нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ і міст області (додаток 2). Надано дозвіл комунальному підприємству «Кіровоградфармація» Кіровоградської обласної ради на відчуження (продаж) та оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ і міст області, зазначеного у додатку 2 до даного рішення, що не буде використовуватись даним підприємством для власних потреб. Вказаним рішенням було надано дозвіл провести відчуження шляхом продажу на аукціоні серед іншого майна також і будівлю аптеки № 142 , що розташована за адресою: м. Мала Виска, вул.. Кондратюка, 6 (а.с. 32-35). Вказане рішення № 488 від 14 червня 2013 року Кіровоградської обласної ради є чинним, що підтверджується листом Кіровоградської обласної ради наданою на запит суду (а.с. 61). Нерухоме майно будівля аптеки № 142, що знаходиться за адресою: м. Мала Виска, вул. Кондратюка, б-Б було прийнято на баланс КП «Кіровоградфармація» Кіровоградської обласної ради, що підтверджується Актом приймання-передачі від 17 липня 2013 року (а.с. 63-72). Відповідно до протоколу № 54 від 17 грудня 2013 року про хід торгів на аукціоні з продажу майна Комунального підприємства «Кіровоградфармація» Кіровоградської обласної ради, переможцем торгів з продажу будівлі аптеки № 142, площею забудови 152,5 кв.м., що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Кондратюка, 6-Б є [PERSON], який придбав вказане майно за грошову суму в розмірі 5035,25 грн. (п»ять тисяч тридцять п»ять гривень 25 коп.). Вказаний протокол аукціону являється підставою для укладення договору купівлі-продажу (а.с. 90). Того ж дня між Товарною біржою «Кіровоградська універсальна товарна біржа», акредитованою Брокерською конторою КУТБ в особі ФОП [PERSON], Комунальним підприємством «Кіровоградфармація» Кіровоградської обласної ради та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу майна № 54 (а.с. 89). На виконання зазначеного вище Договору «Продавець» (КП «Кіровоградфармація» Кіровоградської обласної ради) передав, а «Покупець» ([PERSON]Ю.) прийняв майно на момент проведення повного розрахунку за придбане майно (п. 2.4.). З п.п. 3.3., 3.4. Договору купівлі-продажу майна № 54 від 17 грудня 2013 року вбачається, що продавець зобов»язується прийняти вказані документи і вчинити всі дії, необхідні для оформлення переходу права власності. Подальше оформлення права власності на придбане майно здійснюється за рахунок покупця. Згідно п. 4.1. Договору купівлі-продажу майна № 54 від 17 грудня 2013 року Договір є чинним у разі проведення повних фінансових розрахунків між «Покупцем» і «Організатором торгів» (ТБ «Кіровоградська універсальна товарна біржа»), що підтверджується відповідними банківськими документами (платіжне доручення, квитанція, чек тощо) в строк 3-х банківських днів до 20 грудня 2013 року включно. В разі несплати в зазначений вище термін протокол аукціону анулюється, в цьому випадку «Покупцю» не повертається гарантійний внесок (рішення Біржового комітету № 3 від 01 вересня 2006 року, пункт 13.36). Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно ч. 4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. У відповідності до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом не було встановлено, що майно яке було предметом Договору купівлі-продажу № 54 від 17 грудня 2013 року перебувало в податковій заставі, порядок відчуження якого передбачений главою 9 Податкового кодексу України або було відчужене в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» щодо проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна. Як правову підставу позову позивач зазначає положення ч. 2 ст. 220 ЦК України, яка передбачає, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно роз»яснень, даних Пленумом Верховного Суду України п. 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Саттею. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частинами 3, 4 стаття 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року N 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Разом із тим суд вважає, що Закон України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» є спеціальним нормативним актом щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів. Стосовно правовідносин, які існують між сторонами даної справи, спеціальними є норми Цивільного кодексу України. Таким чином, договори щодо придбання на біржових торгах об'єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. Тому Договір купівлі-продажу майна № 54 від 17 грудня 2013 року, який зареєстрований на товарній біржі, не прирівнюється до нотаріально посвідченого, в зв'язку з чим необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна , тобто вимоги щодо оформлення в письмовій формі та нотаріального посвідчення. На підставі системного аналізу зазначених вище положень діючого законодавства України суд приходить до висновку, що в даному випадку Договір купівлі-продажу майна № 54 від 17 грудня 2013 року, був укладений 17 грудня 2013 року, а тому в силу положень закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції закону від 11 лютого 2010 року, права на нерухоме майно у позивача виникають з моменту нотаріального посвідчення договору, відсутність нотаріального посвідчення даного Договору свідчить проте, що дана угода є нікчемною, оскільки сторони недотрималися вимог закону щодо його нотаріального посвідчення, що є обовязковим при укладенні договорів щодо нерухомості. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб»єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідний договір. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, встановлених ст. 392 ЦК України. В інших випадках право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Частина 2 ст. 328 ЦК України встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Умовою для переходу права власності на обєкти нерухомості, є набуття власником зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Позивачем не надано доказів на підтвердження факту про те, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу від 17 грудня 2015 року, хоча це і є процесуальним обов'язком позивача. Навпаки, згідно змісту заяв відповідача він визнає дійсним укладений Договір та право власності на нерухоме майно за позивачем (а.с. 41, 52, 80, 151, 177). Суд приходить до висновку, що при відсутності підстав для визнання дійсним Договору купівлі-продажу майна № 54 від 17 грудня 2013 року не підлягають задоволенню і вимога про визнання права власності на будівлю аптеки № 142, загальною площею 152,5 кв.м., що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Кондратюка, буд. 6-Б. До того ж, при ухваленні рішення у даній справі суд враховує позицію Верховного Суду України висловлену в Постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-49 ц 13, в якій зазначається, що договір купівлі-продажу нежитлового будинку в силу ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно. Крім того, судом не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом у справі встановлено не було, а встановлений ним факт втрати продавцем правовстановлюючого документа на предмет відчуження за договором не може бути підставою для визнання договору дійсним. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить із того, що оскільки в задоволенні позову позивачу було відмовлено в повному обсязі, то понесені ним судові витрати пов»язані із розглядом справи компенсації не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed