Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, посилаючись на те, що між ним та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» 16.07.2008 р. укладено кредитний договір № 2008/0708/45-044, за яким банк надав кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 000 доларів США для придбання квартири з сплатою відсотків за користування кредитом у 11,9% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16.07.2008 р. було укладено іпотечний договір №2008/0708/45-044-Z-1 між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» і договір поруки №2008/0708/45-044-Р-1 між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк». 25.05.2012 р. ВАТ «Сведбанк» переуступив свої права ПАТ «Дельта Банк». В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що кредитний договір № 2008/0708/45-044 укладено з порушенням норм діючого законодавства України та внаслідок помилки позичальника щодо обставин, які мають істотне значення, і дій банку із не зазначення та неправильного викладення у кредитному договорі істотних умов та замовчування інформації щодо кредиту, крім того кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам законодавства, містить істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача та порушує права споживача, що і стало причиною звернення до суду. Позивач стверджує, що надання кредитних коштів за кредитним договором відповідає ознакам споживчого кредиту, тому до даних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач неодноразово звертався до ПАТ «Дельта Банк» для отримання передбаченої законодавством інформації та пропозиціями привести договір у відповідність з вимогами закону. Однак на час звернення до суду відповідач не надав відповідей. Позивач в судове засідання з'явився, а також надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд розглядати справу за його відсутності та в разі неявки в судове засідання відповідача розглядати справу в заочному порядку. Третя особа, яка є поручителем за кредитним зобов'язанням, в судове засідання з'явилася і також надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд розглядати справу за її відсутності та в разі неявки в судове засідання відповідача розглядати справу в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що 16.07.2008 р. між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» укладено кредитний договір № 2008/0708/45-044. Відповідно до умов кредитного договору банк надав [PERSON] кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 000 доларів для придбання квартири на строк до 16.07.2038 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% річних. 16.07.2008 р. між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено договір поруки №2008/0708/45-044-Р-1, за яким вона поручилася перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16.07.2008 р. між [PERSON] та банком укладено іпотечний договір №2008/0708/45-044-Z-1, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 44,7 кв. м. 25.05.2012 р. ВАТ «Сведбанк» переуступив свої права за договором Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк», про що повідомив позивачу листом від 14.06.2012 р. З умов кредитного договору вбачається, що кошти були надані в споживчих цілях для придбання квартири, тому оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту і тому мають застосовуватися норми про захист прав споживачів, що підтверджується рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 р. та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. №15-рп/11 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. № 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушені права позивач дізнався поступово, з 02.08.2012, коли отримав від ПАТ «Дельта Банк» повідомлення №48/Д/0169 про наявність кредитної заборгованості, яку банк помилково обчислив. Позивач звернувся до ПАТ «Дельтабанк» за наданням графіку платежів та іншої інформації за кредитом, зокрема, зачислення коштів та відсотків, і не отримав їх. Оскільки позивач не мав спеціальних знань, він довідався про порушення деяких прав споживача, ознайомившись з рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 у справі № 6-26251св14 щодо недійсності кредитного договору, договору іпотеки і договору поруки. Крім того, суд вважає, що правовідносини між сторонами є триваючими, тому розглядає справу по суті. Вирішуючи спір про визнання недійсним договору необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання відповідних правових наслідків. Загальні підстави визнання недійсним правочину і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегульовувати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У Рішенні Конституційного Суду від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011 р. встановлено, що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму, отже для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для даного виду, а також усні ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). У п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 р. передбачено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним, суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсності всього договору в разі недійсності його частин. Відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача, договір може бути визнаним недійсним у цілому. Суд вважає, що банком було порушено норми про права споживачів, про обов'язкові умови кредитних договорів та про надання банком інформації, які передбачені чинними нормативно-правовими актами, зокрема, Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 р. та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 р. Оскільки оспорюваний кредитний договір суперечить законодавству України, а також порушує права споживача, він може бути визнаний недійсним. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2 ст. 18 умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; ї) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Такі самі вимоги викладені в п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту Крім того, в п. 2.4 даних Правил зазначено, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Позивач вказує, що такої переддоговірної роботи з ними банком не було проведено. Перед укладенням кредитного договору споживачу не надано в письмовій формі інформацію про умови кредитування. Також його не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними. Натомість, банк запропонував йому укласти договір за ануїтентною схемою, яка є найбільш не вигідно для нього і відповідно найбільш вигідною для банку. Крім того, йому взагалі не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, що призвело до того, що позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання. Таким чином, банк замовчав важливу інформацію про умови кредитування. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника). У кредитному договорі взагалі виключено права споживача стосовно банку. Відповідно до ч. 2 п. 2 ст. 651 ЦК України істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Однак у п. 10.3 кредитного договору встановлено, що будь-яке порушення позичальником умов договору повинно розглядатись як істотне порушення, що надає право банку змінювати строки виконання зобов'язань, вимагати повернення кредиту та інших передбачених договором платежів і звернути стягнення на предмет іпотеки, всатновлює непропорційну відповідальність позичальника. Це положення є несправедливим і суперечить законодавчим вимогам. У ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», закріплено принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідальність банка за будь-яке порушення зобов'язань кредитним договором не передбачена, тобто встановлення відповідальності тільки для однієї сторони порушує принцип рівності. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умовами в договорах є положення, згідно з якими, споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. У п. 1.1. договору передбачено, що кредит надається позичальнику лише після укладання іпотечного та страхового договорів, а у також п. 5.12 договору передбачено укладання договору поруки з [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Згідно з ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже положення щодо прав та обов'язків сторін, їх відповідальність, викладені в кредитному договорі, створюють дисбаланс на шкоду споживача. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів та п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, у договорі повинно бути зазначено детальний розпис сукупної вартості кредиту (в відсотковому значенні та грошовому виразі), з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача), а також інших фінансових зобов'язань споживача, із зазначенням значення відсоткової ставки та порядку обчислення відсоткових доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; переліку, розміру і бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту; переліку і розміру інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту та/або умовами кредитного договору. Однак детальний розпис сукупної вартості кредиту відсутній у кредитному договорі. Відсутність детального розпису вартості кредиту має істотне значення для визначення ціни договору. За поясненням позивача, навіть якщо виходити з встановленої у п. 3.1.1. кредитного договору щомісячної фіксованої суми платежів у розмірі 408,37 доларів США, розподіленої на строк кредиту (360 місяців), то за рахунок внесення тільки ануїтетних платежів він повинен повернути банку 147013,2 доларів США, що в 3,7 разів перевищує суму кредиту. Крім того, п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту передбачено зазначення в кредитному договорі сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за ним, а також зазначення її в відсотковому значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної відсоткової ставки (у відсотках річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахованої з використанням спеціальної формули, та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежі. Проте це положення відсутнє в кредитному договорі. Як пояснив позивач, внаслідок відсутності даного положення при укладанні договору він як споживач не міг оцінити того, що встановлена п. 1.3 договору відсоткова ставка у 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом, не дає уявлення про всі майбутні платежі за кредитом та його подорожчання, а також не має обов'язкового грошового виразу у валюті платежу. Відповідно до п. 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати відсотків за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. Внаслідок відсутності графіку платежів невідомо, яким чином і в яких сумах здійснювалося зарахування платежів за кредитом, погашення відсотків та тіла кредиту, що є несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування платежів на власний розсуд. Відповідно до п. 3. 4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в кредитному договорі зазначається вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування її вартості (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо), тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Кредитний договір абсолютно не відповідає зазначеним вимогам. Банк взагалі не повідомив позивача про сукупну вартість кредиту ні до, ні під час укладення, ні в самому договорі. Позивач оскаржує відповідність кредитного договору вимогам чинного законодавства України в частині порушення прав позивача як споживача кредитних послуг до та в момент підписання сторонами оспорюваного кредитного договору. Позивач вважає, що це має істотне значення для ціни договору, прав та обов'язків споживача. Якщо банк не сприяв би помилці щодо істотних обставин та умов договору, позивач не підписав би подібного договору на таких підставах. Під час укладення договору позивач не міг оцінити його реальну вартість. Сплачуючи кошти в повернення кредиту, позивач позбавлений можливості контролювати, яким чином банк розподіляє їх на тіло та відсотки, не знає, скільки ще коштів йому потрібно сплатити. Суд вважає, що банк включив до спірного договору про споживчий кредит положення які відповідно до ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими також тому, що містять умови про зміни у витратах. Судом встановлено, що графік погашення кредиту взагалі не видавався і які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що є також несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку. Позивач пояснив, що за його розрахунками існує дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що серед іншого ставить в тяжке, не справедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях. Відомостей стосовно зарахування платежів у тіло кредиту, зарахування та розподілу відсотків відповідач не надав. Судом встановлено, що з кредитного договору вбачається, що у ньому не має умов, які п.п.3.2, 3.4 Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Представник банку як спеціаліст з проведення розрахунку в судове засідання не з'явився. Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача на день розгляду справи відповідач суду не надав. Тому суд вважає, що банк не надав доказів, які б спростовували доводи позивачів в цій частині. Суд вважає, що банком були порушені вимоги чинного законодавства щодо валюти кредитування. Відповідно до ч. 2 ст. 192, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Однак вимоги ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України передбачають, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України та ч. 2 ст. 524 про те, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тому п. 1.1. та 31.1 кредитного договору, що містять вказівку на суму у доларах США, а не гривневому еквіваленті, суперечать чинному законодавству України. Крім того, позивачу було запропоновано укладання договору тільки в іноземній валюті та не було попереджено про розподіл валютних ризиків, що є несправедливим та суперечить нормативним вимогам. Відповідно до п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та відсотками за користування ним. Внаслідок незаконного зазначення ціни кредитного договору, сума договору істотно збільшилася, що сторони не могли передбачити на момент укладення договору. Ризики довелось нести позивачу, оскільки після укладення договору значно зріс курс долара США по відношенню до гривні України, це потягло значне збільшення боргових зобов'язань. Таким чином, договір містить дискримінаційні по відношенню до позичальника умови. До матеріалів справи не надано доказів в підтвердження права ПАТ «Сведбанк» на здійснення операцій в іноземній валюті. Також, за поясненням позивача, право на здійснення таких операцій банку було надано Генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій № 38 лише від 07.10.2011 р. Викладене свідчить про те, що позивач на момент укладення договору не був обізнаний щодо валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, не надано було інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та відсотками за користування ним. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Задовольняючи позовну вимогу позивача про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсними договір поруки та договір іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного договору. Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак відповідачем не надано доказів в підтвердження своїх заперечень та спростування доводів позивача. Відповідачем не доведено, що позивач був повідомлений про умови та валюту кредитування, про ризики від валютних коливань у встановленому законом порядку, оскільки доказів про письмове попередження про це позичальника перед укладенням договору представник банку не надав. Також банком не надавалися окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, графік платежів, в тому числі вони не надані на день розгляду справи. Представник банку як спеціаліст з проведення розрахунку в судове засідання не з'явився. Із пояснень позивача встановлено, що кінцева сума одних тільки відсотків за його розрахунками значно перевищить суму кредиту. В кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та умов, які законодавством визнані обов'язковими. Таким чином, судом встановлено, що представником відповідача не надано належних доказів у підтвердження заперечень позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до банку з усними та письмовими пропозиціями щодо договору та вимогами надання інформації, передбаченої законодавством. Встановлено, що кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам законодавства, умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. До спірного договору включені положення, які містять умови про зміни у витратах, враховуючи необґрунтовані нарахування, відсоток за користування кредитними коштами у грошовому виразі не встановлено, є дисбаланс зарахування відсотків до тіла кредиту, графік погашення кредиту не видавався, які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що є також несправедливим відносно споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на свій розсуд. Договір був укладений під впливом помилки, якій сприяв банк внаслідок порушення вимог чинного законодавства та замовчування інформації щодо кредиту та обставин, які мають істотне значення. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача до відповідача цілком обґрунтовані. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 224 - 227 ЦПК України,

Outcome: approved