Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 7273000 грн. що виник на підставі договору про відступлення права вимоги та договорів позики та суму судового збору. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги свого довірителя, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача в судовому засіданні факт існування боргових зобов*язань підтвердив, позов визнав, проти його задоволення не заперечує. Вислухав пояснення сторін, вивчив матеріали справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено що 04.06.2007 року, між Відповідачем та [PERSON] було укладено договір позики №1 на суму в розмірі 3 500 000 (три мільйони п'ятсот тисяч) гривень з відсотковою ставкою 26% за користування позикою. 04.06.2009 року, до вищевказаного договору між сторонами була укладена додаткова угода за умовами якої сторони домовилися, що станом на 04 червня 2009 року заборгованість по Договору позики №1 з урахуванням відсотків за користування позикою складає 5 320 000 (п'ять мільйонів триста двадцять тисяч) гривень. Сторони також домовились про відстрочку сплати боргу до 04 червня 2011 року із зупиненням нарахування відсотків. 24.09.2007 року, між Відповідачем та [PERSON] було укладено договір позики №3 на суму в розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень із відсотковою ставкою 26% за користування позикою. 24.09.2008 року, до вищевказаного договору між сторонами була укладена додаткова угода за умовами якої сторони домовилися, що станом на 24 вересня 2008 року заборгованість по Договору позики №3 з урахуванням відсотків за користування позикою складає 378 000 (триста сімдесят вісім тисяч) гривень. Сторони також домовилися про відстрочку сплати боргу до 24 вересня 2011 року із зупиненням нарахування відсотків. 25.10.2007 року, між Відповідачем та [PERSON] було укладено договір позики №3 на суму 1 000 000 (один мільйон) гривень з відсотковою ставкою 26% за користування позикою. 25.10.2008 року, до вищевказаного договору між сторонами була укладена додаткова угода за умовами якої сторони домовилися, що станом на 25 жовтня 2008 року заборгованість по Договору позики №4 з урахуванням відсотків за користування позикою складає 1260 000 (один мільйон двісті шістдесят тисяч) гривень. Сторони також домовилися про відстрочку сплати боргу до 25 жовтня 2011 року із зупиненням нарахування відсотків. 04.06.2008 року, між Відповідачем та [PERSON] було укладено договір позики №5 на суму в розмірі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) гривень з відсотковою ставкою 26% за користування позикою. 04.06.2009 року, до вищевказаного договору між сторонами була укладена додаткова угода за умовами якої сторони домовилися, що станом на 04 червня 2009 року заборгованість по Договору позики №5 з урахуванням відсотків за користування позикою складає 315 000 (триста п'ятнадцять тисяч) гривень. Сторони також домовилися про відстрочку сплати боргу до 04 червня 2011 року із зупиненням нарахування відсотків. 12 вересня 2011 року між [PERSON] та Позивачем був укладений Договір про відступлення права вимоги. Відповідно до п. 1 вищевказаного Договору, Первісний кредитор (яким являлась [PERSON] передала Новому кредиторові (яким наразі є [PERSON].), а Новий кредитор прийняв право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і став кредитором за вищенаведеними договорами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості і вважаться укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Суд зазначає, що приписи визначені у ст. 1047 ЦК України для подібного виду правочину вимагають письмову форму його вчинення. При цьому, згідно вимог ч.2 ст. 1047 вищезазначеного кодексу, у якості підтвердження наявності укладення договору позики, стороною може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, суд приходить до висновку про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В свою чергу, статтею 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей або речей. Статтею 526 ЦК України, передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до п.п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Згідно з положеннями ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Положення ст. 514 ЦК України встановлюють, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, суд приходить до висновку, що на підставі Договору про відступлення права вимоги від 12 вересня 2011 року, позивач отримав право вимагати від відповідача. Таким чином, з матеріалів справи убачається, що боргові зобов'язання у Відповідача, виникли у 2007 році. 12 вересня 2011 року, вони були переведені з Первісного кредитора до позивача на підставі договору про відступлення права вимоги. 19 березня 2012 р. Позивач, звернувся до Відповідача з письмовою претензію з вимогою сплатити грошову заборгованість, яка була отримана Відповідачем, про що свідчить відповідна відмітка на ній. 23.03.2012 р. Відповідач направляє на адресу Позивача відзив на претензію з якого убачається що він повністю визнає заявлені позивачем вимоги. Статтею 257 ЦК України встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки При цьому, у відповідності до вимог статті 262 ЦК України, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Але, суд звертає увагу на вимоги статті 264 ЦК України, за якими перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З урахуванням визнання Відповідачем боргових зобов'язань, яке відбулось 23.03.2012 року, суд приходить до висновку про наявність переривання перебігу позовної давності, що з урахуванням вищевикладеного надає суду підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved