Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] Бюро «Юридичного захисту та правової підтримки [PERSON]» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, індексації та 3 % річних. В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням уточнень посилався на те, що 15 жовтня 2013 року по 01 жовтня 2015 року позивач була працевлаштована юрисконсультом у [PERSON] Бюро «Юридичного захисту та правової підтримки [PERSON]». 01 жовтня 2015 року позивач звільнилась з роботи за власним бажанням. На день звільнення [PERSON] розрахунок із заробітної плати не здійснений. Тому, заборгованість по заробітній платі за період з липня 2015 року по вересень 2015 року складає 2\~686 грн. У звязку з чим, позивач вимушена звернутись до суду та просить стягнути суму невиплаченої заробітної плати, інфляційні збитки, 3% річних та зобовязати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Позивач в судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи без її участі. Відповідач в судове засідання не зявилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд приходить до наступного. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 15 жовтня 2013 року позивач була працевлаштована юрисконсультом у [PERSON] Бюро «Юридичного захисту та правової підтримки [PERSON]», про що у трудовій книжці було зроблено відповідний запис (а.с.13). 01 жовтня 2015 року позивач була звільнена з [PERSON] Бюро «Юридичного захисту та правової підтримки [PERSON]» на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням, про що видано відповідний наказ № 03-К від 01.10.2015 (а.с. 14). 07 жовтня 2015 року позивачем на адресу відповідача була направлена вимога про виплату заборгованості по заробітній платі (а.с.34-35) Згідно\~ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно ч. 1\~ст. 233 Кодексу законів про працю України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата обчислюється у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тому у даній справі доказуванню підлягає факт виконання роботи позивачем за відповідною посадою у спірний період. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і об'єктивно нічим не підтверджуються. Суд вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення з відповідача суми невиплаченої заробітної плати, інфляційних збитків, 3% річних та зобовязання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Оцінюючі всі докази досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду справи в їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку про те, що належних та достатніх доказів наявності обставин, які могли б бути підставною для задоволення позову позивачем не надано, а судом не встановлено, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. В зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору по цій категорії справ, а позовні вимоги не задоволені, судові витрати в вигляді судового збору необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed