Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача по якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № ML- 502/028/2007 від 26.07.2007 року у сумі 1\~155\~386, 95 грн.; звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON] на користь ТОВ « ОТП Факторинг Україна», а саме: нерухоме майно квартиру № 36 в м. Одесі по вул. Семінарській, 15-Б, а кошти отримані від реалізації предмета іпотеки направити на погашення заборгованості перед ТОВ « ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № МL-502/028/2007 від 26.07.2007 року у сумі 1\~155\~386, 95 грн., шляхом продажу предмета іпотеки за початковою ціною не нижче 565\~105,00 грн.; виселити мешканців, що зареєстровані в предметі іпотеки, згідно ч.3 ст. 109 ЖК, а саме з квартири № 36 в м. Одесі по вул. Семінарській, 15-Б; стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 3\~441 грн. Представник позивача, будучи сповіщеним належним чином, до суду не зявився, надавши до суду письмову заяву, відповідно до якої позов підтримує, просить суд його задовольнити, а також справу розглянути за відсутністю представника позивача. Відповідач про час, дату та місце судового засідання неодноразово сповіщався належним чином, однак до суду не зявився без поважних причин, заяв та клопотань про відкладення розгляду по справі суду не надавав та не заявляв, у звязку з чим суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної, надані докази, вважає позов позивача банку підлягаючим частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. 26.07.2007 року між [PERSON] та ЗАТ « ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-502/028/2007. З метою забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним договором між [PERSON] та банком було укладено договір іпотеки № PCL-502/028/2007, згідно умов якого відповідач передав в іпотеку АТ « ОТП Банк» квартиру [ADDRESS]. 26.07.2013 року між АТ « ОТП Банк» та ТОВ « ОТП Факторинг Україна» у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Відповідно до ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Відповідно до ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 516 ЦК України, зміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з кредитного договору, АТ « ОТП Банк» надав позичальнику кредит в сумі 85\~000 дол. США на строк до 26.01.2025 року включно зі сплатою за користування кредитом процентної ставки, розмір якої становить 4,99 % річних. Відповідно до додаткового договору №3 до кредитного договору №ML- 502/028/2007 на період з 01.12.2010 року до 31.03.2011 року було встановлено фіксовану процентну ставку в розмірі 6,5 % річних. На період з 1 квітня 2011 року по 30 червня 2011 року 13,23 % річних. На період з 01 липня 2011 року до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором встановлено плавучу процентну ставку в розмірі 5, 73 % річних. Свої зобовязання за кредитним договором АТ ОТП Банк» виконав належним чином, надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 85\~000 дол. США. Статтею 1048 ЦК України встановлено право позикодавця (банку) на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 1056 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку, користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ч. 2 cт. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. 25.09.2013 року позичальнику було направлено досудову вимогу № 36105245 від 20.09.2013 року, якою повідомлено про погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 днів. Таким чином, станом на 05.11.2013 року сума заборгованості відповідача за кредитним договором, з урахуванням основного боргу (кредиту), процентів, пені та штрафів, складає 71\~559, 33 дол. США, що еквівалентно курсу НБУ складає 571\~973, 72 грн., та пеня 583\~413, 23 грн. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України « Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як зазначено в п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року з урахуванням положень частини третьої ст.. 33, ст.. 36, частини першої ст.. 37 Закону України « Про іпотеку» іпотеко держатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реалізації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. У звязку із наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотеко держатель на підставі частини 2 ст.16 ЦК України має право вимагати його застосування судом. Позивач просить суд одночасно стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 1\~155\~386, 95 грн. та звернути стягнення на предмет іпотеки. Як зазначено в постанові Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, в п. 42 суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому разі суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень ст.. 11 Закону України «Про іпотеку». Оскільки в даному випадку позичальник та іпотекодавець є однією тією самою особою одночасне стягнення суми боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки законодавчо не передбачений. Враховуючи вищезазначені законодавчі норми, суд вважає за необхідне звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за основним зобовязанням, отже в стягненні суми боргу слід відмовити. Згідно ч.2 ст. 40 Закону України « Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому за винятками встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобовязані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього житлового приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільнять жиле приміщення добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Оцінивши всі докази у їх сукупності, з урахуванням правових обґрунтувань та позицій сторін, з урахуванням наведених висновків щодо неналежного виконання відповідачем зобов'язань за кредитними договорами зі своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків,

Outcome: partial