Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Мотивував свої вимоги тим, що вона є колишньою дружиною відповідача, який є власником квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що вона проживає і зареєстрована у вказаній квартирі починаючи з липня 2005 року, вільно та безперешкодно володіє нею, сплачує комунальні платежі, доглядає за нею і утримує її. Позивач з посиланням на ст. 344 ЦК України просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що він як власник квартири не заперечував проти того, щоб у останній проживала його дружина з дочкою. Саме за його згоди позивача було зареєстровано у квартирі і він як позивач до цієї квартири інтересу не втрачав, а тому вважає позовні вимоги надуманими і необґрунтованими. Заслухавши представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Згідно відомостей довідки Форми № 3 за № 681 від 10.06.2015 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON], починаючи з 09.02.2006 року. Сторонами спору не заперечується факт вільного володіння та проживання у квартирі [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Той факт, що [PERSON] проживає і зареєстрована у квартирі позивача не може бути правовою підставою для визнання за нею права власності на таку квартиру за набувальною давністю. Тобто суд вважає, що фактично [PERSON] суб'єктом права володіння чужим майном, оскільки як встановлено в судовому засіданні право володіння квартирою [PERSON] виникло у [PERSON] виникло внаслідок домовленості між ними. В той же час, суд вважає необхідним зазначити, що запропонований [PERSON] спосіб набуття права власності на квартиру [ADDRESS] з урахуванням наявного фату зареєстрованого права власності на квартиру за [PERSON] не відноситься до першопочаткового, оскільки права [PERSON] в конкретному випадку не можуть базуватися на попередній власності. Інститут набувальної давності, як спосіб набуття права власності базується на сукупності обставин про які наголошує позивач, однак за умови відсутності попереднього власника і повинен бути першопочатковим, що в конкретному випадку спростовано наявністю зареєстрованого права власності за відповідачем. Таким чином, такі обґрунтування позовних вимог [PERSON] є абсолютно безпідставними і невмотивованими та спростованим в ході розгляду справи належними і допустимими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю. Судові витрат між сторонами розподілити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed