Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами спільним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами як спільного майна подружжя, припинення права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, зазначивши на обґрунтування позову, що з 27 січня 1996 року по 16 грудня 2014 року знаходився з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, в період якого ними було придбано спільне майно: житловий будинок по [ADDRESS] Солонянського району Дніпропетровської області, який за їх спільною домовленістю було зареєстровано на ім'я відповідачки [PERSON] та на підставі рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2008 року було видано свідоцтво на право приватної власності на домоволодіння за реєстровим номером 63/63 в книзі :1. У зв'язку з припиненням з відповідачем сімейно-шлюбних відносин намагався вирішити з відповідачем питання про розділ спільного майна шляхом визначення часток на зазначений житловий будинок в добровільному порядку, але відповідач проводити такий розділ в позасудовому порядку відмовляється. Вважав з посиланням на ст.ст.60,61,68,69,70 Сімейного кодексу України, що спірний будинок є спільною власністю подружжя з рівними частками, оскільки іншої домовленості між ними не було, а відповідно він має право на ? частину зазначеного майна, оскільки майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини самостійного заробітку, у зв'язку з чим зазначене вище нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому частки кожного з подружжя є рівними. Між ним та відповідачем домовленості щодо розділу спільного майна не досягнуто, в зв'язку з чим він змушений звернутися з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та прохав їх задовольнити. Пояснив, що з відповідачкою він з 1996 року перебував в зареєстрованому шлюбі, який розірвано з 16 грудня 2014 року, а однією сім'єю не проживають з 2012 року. В період шлюбу на спільні кошти в 2008 році за письмовою угодою придбали спірне нерухоме майно у вигляді житлового будинку, але не змогли оформити договір купівлі-продажу житлового будинку у нотаріуса, так як продавець померла. Згідно рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2008 року дану домашню угоду було визнано дійсною та за відповідачкою було визнано право власності на будинок. На даний час відповідачка добровільно вирішити спір не бажає, тому він змушений звернутися з позовом до суду, оскільки вважає, що вказане домоволодіння є спільним майном подружжя, а їх частки є рівними, тому він має право на оформлення на своє ім'я права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та не заперечувала проти визнання за позивачем права власності на 1\\2 частину житлового будинку, оскільки вказане майно вони придбали в період шлюбу на спільні кошти, тому воно є спільною власністю подружжя, але домовленості щодо розділу спірного майна при припиненні сімейно-шлюбних відносин між ними не досягнуто. На даний час будинком ніхто з них не користуються, кожен з них фактично проживає за іншим місцем мешкання. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Положеннями ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 ЦПК України, відповідно до частини 3 якої передбачено, що обставини встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 27 січня 1996 року знаходились в шлюбі, зареєстрованому виконкомом Дружбівської сільської ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області, актовий запис №1, та який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 16 грудня 2014 року розірвано 16 грудня 2014 року згідно актового запису №38 по відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.9,10). Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2008 року, яке набрало законної сили 16 березня 2008 року, у цивільній справі №2-159/08 з урахуванням ухвали цього ж суду від 05 травня 2008 року про виправлення описки у судовому рішенні було визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений 25 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] та визнано право власності на вказане домоволодіння за [PERSON] (а.с.10,11). На рішенні суду, яке набрало законної сили, мається відмітка про реєстрацію в електронному Реєстрі нерухомого майна (а.с.10 оборотна сторона). Рішенням суду встановлено, що 27 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] була укладена в простій письмовій формі без нотаріального оформлення угода купівлі-продажу домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], оскільки відповідачка вчасно не надала необхідних для цього документів. Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а вказане свідчить про те, факт купівлі - продажу спірного житлового будинку в період шлюбу сторін не підлягає доказування при розгляді цивільної справи, що знаходиться в провадженні суду та однією із сторін якої є [PERSON], відповідач у справі. На підставі даного судового рішення за [PERSON] було зареєстровано ТОВ «Абріс» за записом номер 63/63 в книзі:1 право власності на нерухоме майно, а саме: домоволодіння по [ADDRESS] що вбачається з виданого 05 червня 2008 року ТОВ «Абріс» з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.12), а 30 березня 2016 року було виготовлено і технічний паспорт на зазначений будинок (а.с.29-35), з якого вбачається, що дане домоволодіння має інвентарний номер БТІ - 8767, реєстровий номер БТІ - 1-63, реєстраційний номер Єдиного реєстру - 14572137. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами щодо набуття права власності на спірне майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області регулюється приписами Сімейного кодексу України, 2002 року. Статями 60, 61 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч.2 та ч.3 ст. 325 ЦК 2001 року, які є чинними на день розгляду справи судом, спільним майном подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу), при цьому кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя до якого відносяться будь-яке майно, за винятком того, яке згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно ст.ст.69,70 Сімейного кодексу України, 2002 року дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, при цьому дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. Аналогічні положення передбачені ст.ст.355-357,361,368-372 Цивільного кодексу України. З рахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] Дніпропетровської області є спільною власністю сторін і належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю, а їх частки в цьому майні є рівними, оскільки в процесі розгляду справи не встановлено будь-якої домовленості між сторонами щодо зміни розміру часток в спільному майні подружжя, а шлюбний договір між сторонами не укладався. Таким чином, позивач має право на 1\\2 частину спільного майна подружжя незалежно від того, на ім'я кого з подружжя оформлені правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню, а за позивачем необхідно визнати право власності на 1\\2 частину житлового будинку, оскільки розірвання шлюбу відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України 2002 року не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а спір між сторонами щодо даного питання в зв'язку з припиненням шлюбу в позасудовому порядку за взаємною згодою не вирішено. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позов про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами спільним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами як спільного майна подружжя, припинення права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами підлягає задоволенню в повному обсязі, при цьому право спільної сумісної власності сторін на житловий будинок припиняється, а виникає право спільної часткової власності з визначенням часток сторін у спірному нерухомому майні. Крім цього, суд вважає необхідним в зв'язку з задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача витрати позивача по сплаті судового збору при зверненні з позовом до суду. На підставі наведеного та

Outcome: approved