Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 15 січня 1993 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15 січня 1993 року уклала шлюб з відповідачем. Неповнолітніх дітей на мають. Подружні стосунки не склалися через різні характери, погляди на шлюб та побудову сімейних відносин, що призвело до втрати почуттів, припинення шлюбних відносин. Ухвалою суду від 26 липня 2021 року відкрито провадження, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, подав заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутність. За таких обставин, відповідно до ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню на підставі наступного. Сторони перебувають у шлюбі з 15 січня 1993 року, шлюб зареєстрований відділом ЗАГСу Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис №5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15 січня 1993 року. 26 червня 2019 року позивач змінила ім`я та після державної реєстрації змін має прізвище, власне ім`я, по батькові - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені Серії [NUMBER] від 26.06.2019, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Позивач зазначає, що фактично їх шлюб вже не існує, спільне життя не склалося через різні погляди на шлюб та сім`ю у зв`язку з чим вони припинили шлюбні відносини. Зазначає, що збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Відповідач позов визнав в повному обсязі. За змістом положень ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За вищенаведених обставин суд приходить до висновку, шлюб сторін існує формально, поновлення шлюбних відносин є неможливим, подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина сплаченого судового збору у розмірі 454,00 грн., а інша половина судового збору у розмірі 454,00 грн. компенсується позивачу за рахунок державного бюджету. На підставі викладеного, ст.ст. 56, 105, 110, 112, 113 СК України,

Outcome: approved