Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним Державний акт на право приватної власності ДН № 030734, виданий на ім'я [PERSON], на земельну ділянку площею 0.150 га., кадастровий номер № 1223255600-03-002-0108, яка розташована по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності ДН № 030745, виданий на ім'я [PERSON], на земельну ділянку площею 0.3182 га., кадастровий номер № 1223255600-03-002-0109, яка розташована по [ADDRESS] для ведення особистого господарства; скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, на земельні ділянки площею 0.150 га., та 0.3182 га., по [ADDRESS], за кадастровими номерами № 1223255600-03-002-0108 та № 1223255600-03-002-0109 за [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що спільно з відповідачем отримав у дар житловий будинок та земельні ділянки. Питанням щодо державної реєстрації земельних ділянок займався відповідач. В грудні 2013 року їй стало відомо, що право власності на земельні ділянки було зареєстровано за відповідачем одноособово, що є неправомірним, внаслідок чого звернувся з позовом до суду. В судове засідання позивач не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд доходить наступного. Судом встановлено, що у відповідності до договору дарування земельної ділянки від 25 листопада 2003 року [PERSON] (дарувальник) передав у дар [PERSON] та [PERSON] (обдарованим) земельну ділянку розміром 0,4682 га для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,150 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,3182 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2846. У відповідності до договору дарування житлового будинку від 25 листопада 2003 року [PERSON] (дарувальник) передав у дар [PERSON] та [PERSON] (обдарованим) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1841. Згідно наданих відповідачем Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ДН № 030734 та ДН № 030745, виданих головою Губинихської селищної ради, земельні ділянки площею 0,150 га, кадастровий номер 1223255600-03-002-0108 надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площею 0.3182 га., кадастровий номер 1223255600-03-002-0109 надана для ведення особистого господарства, які розташовані по [ADDRESS] видані на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 25 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] за № 2846. Згідно ст.243 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року який діяв на момент укладання договору за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Тобто право власності на частину земельної ділянки у мене виникло з моменту підписання договору дарування. Згідно ст.317 Цивільного Кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.? Згідно ст.321 Цивільного Кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. У відповідності до п. а ч.1 ст.81 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Відповідності до ст.86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб'єктами права спільної власності на землю можуть бути громадяни та юридичні особи. Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. Згідно п.б ч.1 ст.87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами. У відповідності до частини 1 статті 125, частини 1 статті 126 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша ст. 55). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересі, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту другого постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсним державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що оскільки Державні акти на право приватної власності на землю оформлені на відповідача та право власності на земельні ділянки по [ADDRESS], зареєстровано в Державному земельному кадастрі за відповідачем, позивач не може використати своє право власності на частину вказаних земельних ділянок і те, що при видачі державного акту про право власності на землю на ім`я відповідача не враховано того, що позивач також є власником земельних ділянок. Водночас, відповідно до п. п. 1.13, 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 4 травня 1999 року N 43 (далі - Інструкція), складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановчих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією; роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту звернення до компетентного органу, що займається реєстрацією права власності для державної реєстрації права власності на земельну ділянку та відмови такого органу у реєстрації права власності. Державні акти про право власності на землю надані позивачем до суду не містять підписів осіб, відповідальних за їх видачу, дати їх складання, печатки відповідного органу. Доказів наявності державної реєстрації права власності на земельні ділянки у встановленому законом порядку за відповідачем суду не надано. Клопотання про витребування доказів на підтвердження цього факту не заявлялось, внаслідок чого суд вважає за належне в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Outcome: dismissed