Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення боргу. Посилався на те, що 14 жовтня 2013 року, позичив відповідачу 2500 (дві тисячі п'ятсот) доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 31 грудня 2013 року. Крім того, позивач стверджує, що [PERSON] просив позичити йому 250 (двісті п'ятдесят) доларів США, які пообіцяв повернути через чотири дні, на що він погодився та передав останньому зазначені кошти. В подальшому, 12 березня 2016 року від додатково позичив відповідачу ще 3500 гривень, які [PERSON] пообіцяв повернути до 15 березня 2016 року. Також, позивач зазначив, що він 25.05.2016 позичив відповідачу додатково ще 1350 (тисячу триста п'ятдесят) доларів США, які останній пообіцяв повернути до 26.05.2016 року. Вказує, що відповідач повинен повернути борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, сплатити проценти у відповідності до ст.1048 ЦК України у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також три проценти річних від простроченої суми на підстав ст.625 ЦК України. На підставі вищевикладеного, просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та 15% облікової ставки НБУ у розмірі 8803,15 доларів США, 4406,50 гривень та судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшла заява, в якій останній просить розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. В судове засідання відповідач повторно не з'явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 14.10.2013 року [PERSON] написав розписку, в якій зазначив, що позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 2500 доларів США, які зобов'язався повернути до 31.12.2013 року (а.с.37). Крім того, 17 жовтня 2015 року відповідач позичив у [PERSON] 250 доларів США, які зобов'язувався повернути до 21 жовтня 2015 року, про що позичальником була надана розписка від 17 жовтня 2015 року. У вказаній розписці сторони погодили, що за кожен день прострочки позичальник зобов'язується сплатити неустойку в розмірі 0,5 % /а.с. 36/. В подальшому, 12 березня 2016 року позивач додатково позичив відповідачу 3500 (три тисячі п'ятсот) гривень, які останній зобов'язувався повернути до 14 березня 2016 року, про що позичальником була надана розписка від 12 березня 2016 року. /а.с. 35/. Також, 25 травня 2016 року відповідач позичив у [PERSON] 1350 (тисячу триста п'ятдесят) доларів США, які зобов'язувався повернути 26 травня 2016 року, про що позивальником була надана розписка від 25 травня 2016 року. /а.с. 38/. Зазначені розписки були складені у письмовій формі та підписані позичальником, у них були погоджені усі істотні умови позики, зокрема: предмет і розмір позик, термін їх повернення. У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Таким чином, договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи. За змістом ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 Кодексу). Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з досліджених матеріалів справи, письмова форма договору позики сторонами дотримана не була. На підтвердження факту укладення договорів позики позивачем були надані розписки, оригінали яких наявні в матеріалах справи (а.с.35-38). Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитись письмовими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у зобов'язанні належним чином. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку (ст.545 Кодексу). Таким чином, наявність у [PERSON] оригіналів розписок підтверджує факт неповернення боржником позичених коштів. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Положеннями частини першої статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, враховуючи те, що у розписках 14.10.2013 року, від 12.03.2016 року та від 25.05.2016 року сторонами не було визначено розмір процентів, а тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Так, згідно проведеного розрахунку, сума заборгованості по процентам за договором позики від 14.10.2013 року становить 1365,17 доларів США, сума заборгованості по процентам за договором позики від 12.03.2016 року становить 469 грн. 16 коп.; сума заборгованості по процентам за договором позики від 25.05.2016 року становить 153,20 доларів США. Враховуючи те, що договором позики від 17.10.2015 року було визначено інший вид відповідальності боржника, а саме сплати неустойки (пені) у розмірі 0,5% за кожен день прострочки, а тому суд у даному випадку, виходячи з умов договору, вважає, що стягненню підлягає неустойка у розмірі 14490 грн. 94 коп. При цьому суд зауважує, що відповідно до ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тому зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право також стягнути проценти за користування кредитом в іноземній валюті. Разом із тим, вказані положення Кодексу не можуть бути застосовані при вирішенні питання про стягнення пені, яка є фінансовою санкцією за неналежне виконання грошового зобов'язання. Зважаючи на зазначені вище викладене, суд вважає, що стягненню підлягає сума неустойки (пені) сума у гривнях у розмірі 14490 грн. 94 коп. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат суд зазначає таке: Згідно ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання та підлягає застосуванню у зобов'язальних правовідносинах. Тому, зазначена позовна вимога є обґрунтованою та підлягає до часткового задоволення. Зокрема, згідно проведеного розрахунку, сума заборгованості по трьох процентах річних за договором позики від 14.10.2013 року становить 224,59 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 5985 грн. 32 коп., сума заборгованості по трьох процентах річних за договором позики від 12.03.2016 року становить 83 грн. 14 коп.; сума заборгованості по трьох процентах річних за договором позики від 25.05.2016 року становить 23,97 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 638 грн. 80 коп. За змістом положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. З урахуванням наведеного, позовні вимоги про стягнення суми боргу по договорах позики від 17.10.2015 року, від 14.10.2013 року та від 25.05.2016 року з урахуванням індексу інфляції задоволенню не підлягають, оскільки зобов'язання у даних правовідносинах визначене у доларах США. Натомість позика від 12.03.2016 року підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції, оскільки зобов'язання у ній виражене у національній валюті та становить 413 грн. 23 коп. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Також необґрунтованою, на переконання суду, є позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 гривень. Так, відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Однак ця стаття закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб'єктивних цивільних прав. Спори про відшкодування заподіяної моральної (немайнової шкоди) розглядаються судами, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Цивільний кодекс України передбачає право на відшкодування моральної шкоди у окремо визначених випадках, у тому числі і у разі її завдання неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю (частина перша статті 1167 ЦК України). Статтею 1167 ЦК України передбачено умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов'язання. У разі порушення грошового зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Разом із тим, нормами ЦК України не передбачена відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання у вигляді відшкодування моральної шкоди, а тому достатніх підстав для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди немає. За таких обставин, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає частковому задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: partial