Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, а саме житловим будинком № 14, що розташований по вулиці Дорошенка в місті Липовець, Вінницької області, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, обґрунтовуючи підставність позову таким. Він, [PERSON], являється власником житлового будинку № 14, що розташований по вулиці Дорошенка в місті Липовець, Вінницької області. У вказаному житловому будинку, з його згоди, у 2002 році були зареєстровані члени його сім'ї: дружина - [PERSON]; дочка - [PERSON]; онук - [PERSON]; зять - [PERSON] та в 2005 році після народження, онучку - [PERSON]. 31 липня 2013 року за рішенням Липовецького районного суду, Вінницької області, шлюб між його дочкою - [PERSON] та її чоловіком - [PERSON] було розірвано, однак колишній зять залишився проживати у вищевказаному житловому будинку, хоча вони й стали чужими людьми. В подальшому відносини між ними лише погіршувались, бувший зять не тільки ображав дочку, а й неодноразово застосовував до неї фізичну силу. 02.06.2014 року було зафіксовано вчинення [PERSON] насильства в сім'ї стосовно колишньої дружини [PERSON], тобто вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у звязку із чим постановою суду його було піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 51 гривня. За вчинення 05.11.2014 року аналогічного правопорушення на [PERSON] постановою Липовецького районного суду було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 85 гривень. Внаслідок неправомірних дій відповідача, які він вчинив 05.11.2014 року його дочка зверталась до медичного закладу за допомогою та було встановлено що дочка мала забій м'яких тканин волосистої частини голови, струс головного мозку. Він, як батько, його дружина та сама дочка морально страждали він принижень, які завдає бувший зять, від таких дій, а дочка пережила ще й фізичний біль. При цьому всі неправомірні дії відповідача, відбувались на очах неповнолітніх дітей. Їх прохання залишити будинок відповідач ігнорує, демонстративно показує свою зверхність та безкарність. 31.12.2015 року відповідач знову вчинив насильство в сім'ї та постановою Липовецького районного суду за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП на нього накладено адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт. В лютому 2016 року відповідач знову вчинив протиправні дії стосовно [PERSON], вчинивши насильство в сімї, що й послугувало підставою для звернення до суду за захистом прав членів його сім'ї. В березні 2015 року та в лютому 2016 року позивачем направлялись відповідачу попередження громадського впливу про припинення протиправних дій та виселення з будинку, однак дані попередження відповідачем проігноровано. Позивач вважає, що вичерпані всі можливі варіанти впливу на відповідача, та такі заходи впливу виявились безрезультатними, тому просить винести рішення, яким зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні житловим будинком № 14, що розташований по вулиці Дорошенка в місті Липовець, Вінницької області, шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення, вирішити питання судових витрат згідно чинного законодавства В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав з підстав, що наведені у позовній заяві, просив суд позов задовольнити, а розгляд справи здійснювати у його відсутності, не заперечував стосовно заочного розгляду справи в разі неявки відповідача в судове засідання. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання також не зявилась, в заяві, яку направила до суду, зазначила, що позовні вимоги підтримує, просила суд їх задовольнити, а розгляд справи здійснювати у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, хоча про час та місце судового розгляду був оповіщений в установленому законом порядку за адресою зареєстрованого місця проживання наданою за відомостями адресно довідкового підрозділу. Клопотання про відкладення розгляду справи з поважних причин, чи розгляду справи за його відсутності до суду не направив. 26.04.2016 року суд виніс ухвалу про заочний розгляд даної справи. Ураховуючи те, що позивач та третя особа, скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами, заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, відтак здійснює його в даному судовому засіданні при заочному розгляді справи, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до такого висновку. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] являється власником цілого житлового будинку №14, що розташований по вулиці Дорошенка, в місті Липовець, Вінницької області, згідно Свідоцтва № 58 про право власності на житловий будинок, що видане 10 вересня 2002 року виконавчим комітетом Липовецької міської ради, Вінницької області на підставі рішення цієї ж міської ради від 30 серпня 2002 року. Право власності позивача зареєстровано в установленому законом порядку згідно діючого законодавства на час реєстрації нерухомості (а.с. 6). Факт належності житлового будинку за № 14, що розташований по вулиці Дорошенка, в місті Липовець, Вінницької області, [PERSON] підтверджується також Технічним паспортом на вищевказаний обєкт нерухомості (а.с.8-10), де власником будинку зазначено [PERSON]. Згідно Домової книги на вищевказаний житловий будинок з 2002 року в будинку зареєстровано, крім власника будинку - [PERSON], ще й дружина - [PERSON]; дочка - [PERSON]; онук - [PERSON]; зять - [PERSON]; у 2005 році зареєстровано онучку - [PERSON] (а.с.16-17). Рішенням Липовецького районного суду, Вінницької області від 31 липня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.18-19). За наслідками розгляду заяв [PERSON] до Липовецького ВП ГУНП у Вінницькій області, в адресу [PERSON] було спрямовано довідки та повідомлення відповідно від 15.01.2016 року та 04.01.2016 року, згідно яких заяви [PERSON] щодо вчинення протиправних дій стосовно неї її колишнім чоловіком [PERSON] були розглянуті, 31.12.2015 року повідомлення було зареєстроване в Журналі Єдиного обліку заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події Липовецького відділення поліції за №2015000446. За наслідками перевірки було встановлено, що ознаки кримінального правопорушення в даному випадку відсутні, у звязку із чим було складено протокол про адміністративне правопорушення за фактом вчинення 04.01.2016 року адміністративного правопорушення, який спрямовано до суду. Як убачається із постанов, що були винесені Липовецьким районним судом Вінницької області 26.06.2014 року, 04.07.2014 року, 13.11.2014 року, 26.01.2016 року, [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] продовжує проживати в будинку, що належить позивачу, де вчиняє насильство в сім'ї по відношенню до бувшої дружини - [PERSON], за що неодноразово постановами Липовецького районного суду від 04.07.2014 року, 13.11.2014 року та від 26.01.2016 року притягався до адміністративної відповідальності (а.с. 21-22, 23-24, 27-29). Як убачається із Виписки з медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] (а.с.32), остання зверталась до медичного закладу 06.11.2014 року, в результаті чого було встановлено діагноз: забій мяких тканин волосистої частини голови, струс головного мозку. Ураховуючи те, що правопорушення [PERSON], передбачене ст.173-2 ч.2 КУпАП було вчинене 05.11.2014 року щодо насильства в сімї стосовно [PERSON], відтак, суд вважає, що наслідком звернення 06.11.2014 року останньої до медичного закладу були саме протиправні дії [PERSON] Матеріали справи свідчать про те, що в березні 2015 року [PERSON] звертався до [PERSON] із вимогою про добровільне звільнення житлового будинку. В лютому 2016 року [PERSON] звернулась до [PERSON] вжити всіх передбачених чинним законодавством заходів щодо виселення колишнього члена сімї [PERSON], який порушує правила співжиття (а.с.33-34), за наслідками розгляду якого позивач просив [PERSON] звільнити в добровільному порядку житловий будинок в термін до 10.03.2016 року. Попередження про виселення від 27.03.2015 року з вимогою про звільнення займаного житлового приміщення відповідачем отримано 02.04.2015 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення (а.с. 37), від лютого 2016 року отримано 25.02.2016 року, на що вказує рекомендоване повідомлення (а.с. 37). Ураховуючи те, що після спливу строку наданого позивачем відповідачеві на виселення, [PERSON] житловий будинок не звільнив, продовжує проживати в належному позивачеві житловому будинку та порушувати правила співжиття, позивач звернувся до суду із даним позовом в якому просив суд усунути перешкоди у здійсненні ним права користування житловим будинком № 14, що розташований по вулиці Дорошенка в місті Липовець, шляхом виселення з нього [PERSON], [INFO], без надання іншого житлового приміщення. Зі змісту ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст..379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього кодексу це дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати у займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Приписами ст. 157 ЖК визначено, що членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК, зокрема: якщо наймач, члени його сім'ї, або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематично порушують правила соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Вказана норма права вказує на те, що виселення осіб без надання іншого жилого приміщення є санкцією за скоєне правопорушення, тобто систематичне (два і більше разів) порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Ст. 157 ЖК встановлює, що виселення членів сім'ї власника житла здійснюється за рішенням суду на підставах, визначених ч. 1 ст. 116 ЖК, тобто на підставах, аналогічних виселенню членів сім'ї наймача. Пунктом 17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року\~«Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України) при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116\~ЖК України\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Статтею 116 ЖК та ст. 365 ЦК не визначено орієнтовного, вичерпного переліку дій особи, які можуть тлумачитися судами як порушення правил співжиття або як причини неможливості спільного володіння та/або користування житлом. Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 13.12.2001 р. у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови», зазначив що «...закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку» (п. 109). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод , яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow V. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Приймаючи до уваги те, що характер вчинених відповідачем протиправних дій носить систематичний характер, яким порушуються правила співжиття, що доведено належними та допустимими доказами, отож роблять неможливим для інших проживання з ним в одному житловому будинку, раніше вжиті заходи попередження позивачем особисто та громадського впливу (судом під час розгляду справ) не дали позитивних результатів, а звернення до інших можливих субєктів впливу буде лише на шкоду члену сім'ї позивача, тому суд вважає, що позивачем вичерпані всі можливі заходи впливу на відповідача, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки, рішенням суду про виселення відповідача буде убезпечено права та інтереси позивача, як власника будинку та членів його родини, які потерпають від протиправних дій відповідача та такі дії держави, в даному конкретному випадку, залежно від цілей, будуть виправданими. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується положеннями ст.88 ЦПК України, відповідно до якої стягує із відповідача на користь позивача всі понесені та документально підтверджені судові витрати відповідно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved