Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири, спільно\~ набутої в шлюбі. Позивач мотивув позовні вимоги тим, що вони з відповідачем офіційно зареєстрували свій шлюб 17.10.2012 р. у відділі ДРАЦС м. Бердянська. Від вказаного шлюбу з відповідачем дітей не мають. Вказав, що спільне життя з відповідачем не склалось, фактично шлюбні відносини з відповідачем та ведення спільного домашнього господарства припинені та шлюб розірвано на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31.01.2017р. У період шлюбу - 30.08.2016 р. сторонами за спільні кошти та на потреби сім'ї була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS]. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя між ними не досягнуто, шлюбний договір між ними не укладався, у зв'язку з чим позивач бажає провести поділ в судовому порядку. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зазначивши наступне. В період шлюбу ними було придбано двокімнатну квартиру № 12, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Шаумяна, будинок № 20/вул. Хмельницького, буд. 2. У зв'язку з тим, що квартира не подобалась [PERSON], 28.11.2015 р. вони продали зазначену квартиру. 13.08.2016 р. ними була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS]. За час спільного проживання з відповідачем вони також придбали слідуюче рухоме майно: телевізор «LG» вартістю 3299 грн. (25.05.13 p.), пральну машину «LG F» вартістю 2 829 грн. (04.11.2012 p.), газову плиту «Indesit» вартістю 2893 грн. (25.07.13 p.), хлібопіч «Огіоn» - 444 грн. (21.08.2013 p.), блендер «Scarlett» - 450 грн (12.06.2014 p.), ноутбук «Asus K52N» вартістю 4800 грн. (01.08.2015 p.), стіл письмовий вартістю 980 грн. (05.10.2015 p.), стільці кухонні 3 шт. - 450 грн. (07.10.2015р.), швейну машину «Brother» вартістю 3200 грн. (12.02.2016 p.), бойлер «Novatec» вартістю 1200 грн. (20.01.2016 р.)- на загальну суму 20 545 грн. [PERSON] вказала, що вищевказане нерухоме та більша частина рухомого майна набувалися за рахунок коштів, одержаних нею в інтересах сім'ї за договорами позики, укладеними у 2013 році. Оскільки сторони не мали коштів на придбання квартири, [PERSON] звернулася по допомогу до своїх родичів, які живуть у Німеччині. У вересні 2013 році двоюрідний дід позивача за зустрічним позовом - [PERSON] погодився надати їй у борг гроші на придбання квартири. За допомогою SWIFT переказу, 12.09.2013 р. він надіслав на її ім'я 10 000 євро. Гроші позивач за зустрічним позовом отримала через Приватбанк 13.09.2013 р. і це дозволило 18.09.2013 р. купити подружжю двокімнатну квартиру [ADDRESS]/вул. Хмельницького, буд. 2. В договорі зазначалось про те, що вартість квартири складала 100 000 грн., що за курсом НБУ було еквівалентно 9 372 євро. Крім, надісланих через банківську систему 10 000 євро, [PERSON] передав через [PERSON] (бабусю), яка у вересні 2013 р. поверталась від родичів з Німеччини додому - 3 000 євро. Отже, загалом сума позики склала 13 000 євро, що за курсом НБУ було еквівалентно 138 060 грн. Договір позики на 13 000 євро ніким не оспорювався. [PERSON] знав про те, що відповідач позичала гроші в інтересах сім'ї, заперечень з цього приводу не висловлював. Для придбання, оформлення договору купівлі-продажу, для ремонту квартири [PERSON] також позичила 1 000 дол. у своїх батьків. Спільне майно подружжя набуто виключно за кошти, отримані позивачем за договорами позики. Інших джерел доходу, які б дозволяли купувати цінне майно у молодої сім'ї не було. Після припинення шлюбу з [PERSON], [PERSON] за допомогою чоловіка- Мирошниченка В.О. почала віддавати борги частинами. Вказала, що ці обставини мають враховуватися під час поділу спільного майна. В процесі розгляду цивільної справи відповідач [PERSON] надала додаткові письмові пояснення до зустрічної позовної заяви і в них вже зазначила, що 23.01.2018 року повністю віддала борг і надала відповідні письмові докази. В судовому засіданні представник позивача, підтримав вимоги, викладені в позовній заяві і наполягав на їх задоволенні, не визнав зустрічний позов, вважав, що немає законних підстав для його задоволення, не підтвердив про обізнаність позивача про боргові зобов»язання і дав наступні пояснення. Спочатку подружжям була придбана двокімнатна квартира, грошима їм допомогали батьки, крім того, хоча вони були студентами , позивач не офіційно працював на двох роботах, з 2015 року [PERSON]А також працювала. Після продажу двокімнатної квартири, яка належала їм на праві спільної часткової власності, вони розділили гроші, від продажу виручених грошів за двокімнатну квартиру, в подальшому купили однокімнатну квартиру, яка зараз і є предметом спору, яку позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя. Представник відповідача в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, підтримав вимоги, викладені в зустрічному позові і надав пояснення, аналогічні, викладеним в позові. В 2013 році подружжя [PERSON] вирішили придбати квартиру, коштів у них не було, оскільки навчалися в інституті, вони звернулися до родичів відповідача [PERSON]А, які мешкали в Німеччині і вони надали їм в борг -13 тисяч євро, на ці кошти вони купили спочатку двокімнатну квартиру по вул. Шаумяна в м.Бердянську, потім продали її і купили на виручені від продажу цієї квартири кошти однокімнатну квартиру по вул. Правди в м. Бердянську. Після розірвання шлюбу борг родичам був відданий саме, [PERSON]А, у зв»язку з чим, вона вважає, що при розподілі спільного сумісного майна подружжя слід врахувати боргові зобов»язання подружжя і на цій підставі виділити однокімнатну квартиру їй, а відповідачу за зустрічним позовом - [PERSON] все інше майно, придбане в період шлюбу, це речі домашнього побуту. Суд, заслухав учасників справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов [PERSON] підлягаючим задоволенню, позов [PERSON] не підлягаючим задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.10.2012 року по 11.02.2017 року. Після розірвання шлюбу 27.09.2017 року відповідач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і подружжю було присвоєно прізвище [PERSON]. Встановлено, що дійсно в період зареєстрованого шлюбу подружжям [PERSON] спочатку була придбана двокімнатна квартира № 12, розташована за адресою: м. Бердянськ, вул. Шаумяна, будинок 20/вулиця Хмельницького, будинок № 2 за ціною 100\~000 ( сто тисяч гривень) на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] від 18.09.2013 року за реєстровим № 1721. Квартира була придбана у спільну часткову власність, ? частина квартира перейшла у власність [PERSON] та ? частина у власність [PERSON] Згідно договору купівлі-продажу від 28.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер № 2316 за 50400 тисяч гривень (п»ятдесят тисяч гривень) вищезазначена квартира була продана. Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 1217 за 43\~000 (сорок три тисячі гривень) подружжя [PERSON] придбало однокімнатну квартиру № 7, розташовану за адресою: м. Бердянськ, вул. Правди, будинок № 7, яка і є предметом спору. Крім цього, учасники справи не заперечували, що в період зареєстрованого шлюбу ними було придбано рухоме майно: телевізор «LG» вартістю 3299 грн. (25.05.13 p.), пральну машину «LG F» вартістю 2 829 грн. (04.11.2012 p.), газову плиту «Indesit» вартістю 2893 грн. (25.07.13 p.), хлібопіч «Огіоn» - 444 грн. (21.08.2013 p.), блендер «Scarlett» - 450 грн (12.06.2014 p.), ноутбук «Asus K52N» вартістю 4800 грн. (01.08.2015 p.), стіл письмовий вартістю 980 грн. (05.10.2015 p.), стільці кухонні 3 шт. - 450 грн. (07.10.2015р.), швейну машину «Brother» вартістю 3200 грн. (12.02.2016 p.), бойлер «Novatec» вартістю 1200 грн. (20.01.2016 р.)- на загальну суму 20 545 грн. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із вимогами ч. 1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За приписами ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Указаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Проаналізувавши вищезазначені норми чинного сімейного законодавства, суд дійшов до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на ? частину квартири в порядку розподілу сумісного майна подружжя, є законними і обгрунтованими, оскільки спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу подружжя і вже цим презюмується правовий режим нерухомого майна, придбаного за час шлюбу. Зустрічний позов заявлений з підстав, передбачених ст.ст. 61, 65 СК України, відповідно до положень яких, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї. Відповідач [PERSON] стверджувала, що двокімнатна квартира, розташована за адресою: м. Бердянськ, вул. Шаумяна, 20/Хельницького, буд.2, № 12 була придбана за кошти, позичені у її родичів, які мешкають в Німеччині, сума боргу складає 13000 тисяч евро, в подальшому за кошти, виручені від продажу цієї квартири, подружжя придбало однокімнатну квартиру, яка є предметом спору. Також для оформлення документів для укладання договору купівлі-продажу та ремонту в квартирі [PERSON] ([PERSON]) брала у борг кошти у розмірі 1000 долларів США у своєї матері [PERSON] Вже після розірвання шлюбу особисто [PERSON] повернула борг у розмірі 13 тисяч євро своїм родичам, тому і вважає, що квартира повинна бути виділена у власність саме їй. На підтвердження вищезазначених обставин, відповідачем надані слідуючі письмові докази: банківський документ про перерахування 12.09.2013 року 10\~000 євро з рахунку [PERSON] на ім»я [PERSON] та його переклад з німецької мови на українську з нотаріально посвідченим підписом перекладача, банківський документ, виданий 16.11.2013 року та його переклад з німецької на українську мову з нотаріально посвідченим підписом перекладача, копія та оригінал розписки від 15.09.2013 року, написаної власноруч [PERSON], де зазначено, що [PERSON] бере у борг у [PERSON] суму у розмірі 13000 (тринадцять тисяч євро) і зобов»язується повернути борг по частинам не пізніше 1 лютого 2018 року. Також суду надана копія розписки від 12.09.2013 року, яка написана [PERSON], що він дає в борг [PERSON] та [PERSON] суму у розмірі 13000 євро в борг, 10\~000 тисяч євро посилає через банк, а 3000 тисчяі євро передає через [PERSON], яка доводиться [PERSON] бабусею. В якості доказу, який підтверджує повернення взятого [PERSON] боргу [PERSON], відповідачем суду надані два банківських документа про перерахування 13.12.2017 року та 14.12.2017 року по 500 євро з рахунку [PERSON] на ім»я [PERSON], копія договору про відступлення права вимоги від 12.12.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого до останньої переходить право вимоги боргу [PERSON] та розписка від 23.01.2018 року, яка написана [PERSON] про те, що вона отримала від [PERSON] суму боргу у розмірі 12\~000 тисяч євро для повернення боргу [PERSON]. Проаналізувавши письмові докази, суд вважає, що вони дійсно підтверджують, по-перше, що [PERSON] 15.09.2013 року взяла в борг у [PERSON], свого родича, який мешкає в Німеччині 13000 тисяч євро. Оригінал розписки, що міститься в матеріалах цивільної справи, підтверджує укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON]. Але відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що отримані відповідачем за розпискою грошові кошти були витрачені в інтересах сім»ї, оскільки сам по собі факт отримання коштів за три дні до купівлі квартири не свідчить про призначення коштів на купівлю квартири, крім того, згоди позивача [PERSON] на отримання цих коштів не було. Копія розписки, яка написана [PERSON], що він надає гроші в борг [PERSON] та [PERSON] не є належним доказом того, що [PERSON] отримав ці кошти в борг чи був обізнаний про їх отримання [PERSON], грошові зобов»язання підтверджуються розписками, які пишуть боржники, а не кредитодавці. Крім, цього, у борг [PERSON] отримала 13 тисяч євро ,а квартира була придбана за 100\~000 тисяч гривень, що на час придбання квартири за курсом НБУ складало 9\~372 євро. [PERSON] ще взяла в борг, як вона пояснила на потреби сім»ї, 1000 тисячу доларів США, у своєї матері [PERSON]. Тобто, отримані [PERSON] від своїх родичів в борг кошти, перевищували вартість придбаної подружжям квартири. Доказами повернення боргу [PERSON] [PERSON] є грошові перекази на його ім»я у розмірі 1000 євро, останні кошти повернуті [PERSON] і це підтверджується розпискою, написаною бабусею відповідача [PERSON], якій [PERSON] переуступив право вимоги. Вказані обставини підтверджені в ході судового розгляду і показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які є бабусею та матір»ю відповідача, тому суд критично оцінює їх показання в якості свідків, як і письмові докази, написані ними власноруч, а саме розписки про повернення боргу [PERSON], оскільки вони є заінтересованими особами в розгляді справи. Свідок [PERSON], яка перебуває в дружніх стосунках з відповідачем, також давала свідчення що квартири, придбані подружжям в період шлюбу, куплені за боргові кошти, це відомо свідку зі слів відповідача. Задовольняючи основний позов і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про виділення їй у власність спірної квартири, як придбаної за боргові кошти, які в подальшому виплачені позикодавцю, саме нею, суд також взяв до уваги письмові докази, які не узгоджуються з доводами відповідача і навпаки, підтверджують обгрунтування заперечень позивача. Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1721 подружжя через п»ять днів після отримання [PERSON] боргу у розмірі 13 тисяч євро, придбало у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: м. Бердянськ, вул. Шаумяна, будинок 20/[ADDRESS]. Згідно п.1.1. вищезазначеного договору, продавець передає у власність покупців, а покупці приймають в спільну часткову власність (в рівних частках кожний) належну продавцю двокімнатну квартиру. Відповідно до положень ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб ( співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. З правової точки зору, між двома різновидами права спільної власності існують певні відмінності. Так, кожен учасник спільної часткової власності має чітко визначну наперед частку у праві власності на спільне майно. Тобто, подружжя [PERSON], хоча і придбали квартиру в період зареєстрованого шлюбу, але зазначили її правовий режим, не як спільну сумісну власність, а як спільну часткову. Судом встановлено, що спірна квартира, яка є предметом спору придбана за кошти, виручені від продажу квартири, яка належала подружжю [PERSON] на праві спільної часткової власності. Спірна квартира придбана за 43 тисячі гривень 13.08.2016 року. Відповідно до договору банківського вкладу від 10.05.2016 року, відкритого на ім»я [PERSON] , позивач 10.08.2016 року зняв суму у розмірі 4000 тисячі доларів США. Відповідно до дублікату квітанції від 03.08.2016 року [PERSON] зняла зі свого рахунку 7000 тисяч доларів США. Тобто, встановлено, що позивач за три дня до укладання договору купівлі-продажу спірної квартири зняв зі свого особового рахунку в банківській установі 4000 тисячі доларів США, відповідач за десять днів до укладання правочину зняла зі свого особового рахунку 7000 тисяч доларів США. Суду не надано належних доказів в підтвердження, що всі кошти, зняті з рахунків подружжя були витрачені на купівлю квартири, тому що вартість квартири, не співпадає з розміром знятих коштів. Наявність у подружжя різних особових рахунків після продажу квартири, яка знаходилася у них на праві спільної часткової власності не узгоджується з позицією відповідача [PERSON] про купівлю двокімнатної квартири за боргові кошти, отримані в інтересах сім»ї на купівлю квартири. Вимоги зустрічного позову про виділення відповідачу [PERSON].О. рухомого майна, придбаного в період шлюбу також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про виділення квартири [PERSON], які заявлені в порядку поділу спільного майна подружжя. Крім того, самим [PERSON] такі вимоги не заявлялися. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивача. На підставі\~ ст.ст. 60,61, 69, 70, 71 СК України\~ та

Outcome: approved