Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Відокремленого підрозділу «Шахта імені Г.Г.Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в обґрунтування якого зазначив, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 23 листопада 2017 року пог 03 березня 2018 року та звільнився 03.03.2018 року за власним бажанням, згідно п.3 ст 38 КЗпП України. Відповідно до наданої роботодавцем довідки його невиплачена заробітна плата на момент звільнення склала 13018,00 грн. Згідно довідки підприємства його середньоденна заробітна плата складає 262,65 грн. Кількість робочих днів затримки повного розрахунку з 03.03.2018 року по 12.07.2019 року складає 343 робочих днів. Таким чином, позивач зазначає, що за час затримки розрахунку при звільненні, станом на 12.07.2019 року середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні складає: 262,65 грн. (середньоденна заробітна плата) х 343 (Кількість робочих днів затримки повного розрахунку) = 90088,95 грн. За викладених обставин, позивач в поданому позові з урахуванням додакових обгрунтувань просить стягнути з відповідача 13018,00 грн неотриманої зарплати та 90088,95 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період 03.03.2018 року по 12.07.2019 року, а разом 103106,98 грн. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився двічи, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які отримані представником відповідача. Про причини нез`явлення в суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило, відзив на позов не подавав, тому суд, зі згоди позивача провадить заочний розгляд справи та ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст.ст. 280-284 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали, додаані до позовної заяви, суд приходить до наступного. Предметом даного судового розгляду є вирішення питань між сторонами в межах трудових правовідносин, що регулюється полженнями КЗпП України , а також суд при розгляді даного позову застосовує підзаконні акти щодо виконання КЗпП України та практику ЄСПЛ. Враховуючи визначені правові положення, суд зазначає. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, щодо існуючої наявності трудових правовідносин сторін в період з 23.11.2017 року та до дати звільнення 03.03.2018 року за власним бажанням, ст 38 КЗпП України, що збігається із даними трудової книжки позивача ( а.с.9-11). Згідно довідці ВП «Шахта імені Г.Г.Капустіна» ПАТ «Лисичанськвугілля» від 16 січня 2019 року №12 середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 262,65 грн. (а.с. 12). Відповідно до наданої роботодавцем довідки №11 від 16.01.2019 року заборгованість перед позивачем по заробітній платіа момент звільнення склала 13018,00 грн (а.с.13). Наданий позивачем розрахунок середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, станом на 12.07.2019 року, заслуговує на увагу та відповідачем не спростовано ( а.с 16-18), будь яких інших доказів не надано. А саме: 262,65грн. (середньоденна заробітна плата) х 343 (Кількість робочих днів затримки повного розрахунку на день ухвалення рішення) = 90 088,95 грн. Розглядаючи даний позов, суд враховує також наступні правові положення. Відповідно до ст. 43 Конституції України - Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. На підставі приписів ст.115 Кодесу Законів про працю України, яка передбачає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Також відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з абзацом 3 пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При звільненні позивача відповідач згідно з діючим трудовим законодавством був зобов`язаний виплатити позивачу всі належні останньому суми, в тому числі заборгованість по заробітній платі, яка, тим не менш, не була сплачена відповідачем з його провини, оскільки відсутність коштів не можна вважати поважною причиною для не проведення такого розрахунку з позивачем. Також суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, що відповідає положенням ст. 10 ЦПК України. До цього, ж рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006. А саме: Невиплата заборгованості по заробітній платі (так само, як і всіх належних працівнику сум) при звільненні з вини роботодавця розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17.07.1997 закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України» (заява № 16092/05, рішення від 06.12.2007, «Батрак проти України» (заява № 50740/06, рішення від 18.06.1999, «Білецька проти України» (заява № 25003/06, рішення від 10.12.2009). Аналогічно у справі «Безуглий проти України» Європейським судом з прав людини встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 у зв`язку з тим, що заявнику не виплачено присуджені національним судом виплати щодо заборгованості по заробітній платі. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум при звільненні останнього. При тім, відповідачем не надано суду доказів, які спростовують доводи позивача, а також доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті позивачу всіх належних йому сум при звільненні з роботи. При цьому відповідач не скористався правом надання відзиву, або будь-яких пояснень, хоча належним чоном був повідомлений про даний судовий розгляд. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог позивача до відповідача, а саме вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованність по заробітній платі у сумі 13 018,00 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дня звільнення , з 03 березня 2018 року по день ухвалення рішення, по 12 липня 2019 року у сумі 90 088,95 грн. Вирішуючи позов таким чином, суд, враховуючи, що позивач звільнений від спати судового збору за подання даного позову, вважає необхідним поклати судовий збір у даній справі на відповідача,, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, згідно якої, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з урахуванням повного задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1031,07 грн судового збору за вимогою про сплату за затримку розрахунку та на користь держави судовий збір 704,80 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved