Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розділ спільного майна подружжя. У своєму позові позивач вказав, що він 12.11.1977 року уклав шлюб з відповідачем по справі - [PERSON]. 11 листопада 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. За час шлюбу сторони за спільні кошти із сімейного бюджету придбали: квартиру № [ADDRESS], а також будинок на земельній ділянці площею 0,0623 га, надану для ведення садівництва, яка розташоваена за адресою: Люцернянська сільрада, СТ «Волна». Квартиру № [ADDRESS] вони придбали з відповідачем віждповідно до договору кіпвлі-продажу від 19.10.2001 р. За спільні кошти із сімейного бюджету. Квартиру повністю оформили на відповідача. Крім цього, позивач уклав кредитний договір 21.11.2007 року для отримання коштів для потреб їх сім'ї. Позивач вважає, що укладений кредитний договір укладався в інтересах сім'ї, а тому гроші, які були одержані за цим договором,є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і боргові зобов'язання теж є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно виписки від 21.11.2016 р., наданої ПАТ КБ «Приватбанк», розмір боргових зобов'язань складає на сьогоднішній час 38 465,30 грн. Пощивач вважає, що боргові зобов'язання мають бути розподілені між подружжям, шляхом стягнення 1/2 їх частини з відповідача на користь позивача. У судовому засіданні позивач в частині розділу дачного будинку просив позовні вимоги залишити без розгляду. У своєму позові позивач просить провести розділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши йому, [PERSON], 1/2 частину квартири № [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на його користь 1/2 частину боргових зобов'язань за кредитним договором від 12.11.2007 року, укладеним в інтересах сім'ї між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 19 232,65 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позов пітримали та просять його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала і суду пояснила, що квартира по вул. Перспективній,13 кв.10 була придбана за її грошові кошти, які залишив їй її батькао як спадок. Просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову і просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Третя особа: ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з'явилася. Дослідивши докази по справі, вислухав пояснення сторін, їх представників, пояснення свідків, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі знаходились у зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 1977 року, який розірвано 11 листопада 2014 року. За час шлюбу сторони придбали наступне майно: чотири гаражи, автомобіль, будинок на земельній ділянці площею 0,0623 га, надану для ведення садівництва , трьохкімнатну квартиру № [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно висновків Верховного Суду України в постанови по справі № 6-38цс15 від 03.06.2015 року належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Суд вважає доведеним належними доказами ту обставину, що відповідач [PERSON] використала для придбання трьохкімнатної квартири по [ADDRESS] грошові кошти, якій їй були передані її рідною сестрою як спадок після батька, що, зокрема, підтверджується поясненнями свідка [PERSON], яка є рідною сестрою [PERSON] Факт належності спірної квартири [PERSON] підтвердив і сам [PERSON] в своїй заяві від 31.03.2014 р. (а.с.93-94), посвідченою приватним нотаріусом Погосян Ю.А. Із вищевказаної заяви вбачається, що [PERSON] підтвердив той факт, що квартира [ADDRESS] придбана його дружиною, [PERSON] і є її особистою приватною власністю, оскільки придбана за кошти, які належали їй особисто, а також стверджував, що на придбане майно не буде мати право, та стверджував, що він в дієздатності не обмежений, не знаходився в алкогольному, токсичному, наркотичному стані і підтвердив дійсність своїх намірів щодо подання цієї заяви, правові наслідки були йому зрозумілі, заперечення стосовно змісту заяви відсутні, про що свідчить його особистий підпис. Суд не узяв до уваги такий доказ, який надав [PERSON], а саме заяву від 03.09.2016 р. (а.с.72) про скасування заяви від 31.03.2014 р., оскільки він є неналежним, недопустимим та недостовірним. Позивачем не зазначено у своїй заяві причини скасування первісної заяви і така відмова є незаконною, так як суперечить закону про нотаріальні дії. Позивач наполягає на тому, що кредитний договір від 21.11.2007 року він уклав на отримання коштів для потреб їх сім'ї, в інтересах сім'ї, а тому гроші, які були одержані за цим договором є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20.11.2014 року з позивача стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 21.11.2007 року, і тому він просить стягнути з відповідача на його користь половину боргових зобов'язань, які на теперішній час складають 38 465,30 нгрн., а саме 19 232,65 грн. Але, із заяви [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.112) 12.11.2007 року встановлено, що він звернувся до банку для отримання кредиту як фізична особа-підприємець. Згідно ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Тобто, судом встановлено, що позивач отримав кредит для здійснення підприємницької діяльності як фізична особа-підприємець, а не в інтересах сім'ї. Тому, відповідач [PERSON] не зобов'язана відповідати за зобов'язаннями фізичної особи-підприємця, тобто, [PERSON]. Із пояснень сторін у судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі фактично поділили своє спільне майно, а саме: [PERSON] було залишено чотири гаражі, автомобіль та дачний будинок, яким він користувався, а [PERSON] була залишена спірна квартира по [ADDRESS]. Судом не було встановлено фактичну дату виникнення суперечок між сторонами по справі щодо розділу спільного майна, тому вважає, що немає правових підстав застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] з 1950 року, разом працювали. [PERSON] завжди працював: возив товар в Росію, був свій магазин на ву.Анголенко, у нього були декілька машин. Вони з дружиною покупали усе разом. За чиї кошти і за якою ціною вони придбали дачу та квартиру, та хто користувався кредитною карткою свідку невідомо. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що її чоловік працював разом з [PERSON], товаришували. Знає, що [PERSON] з дружиною купили квартиру на вул..Глазунова десь у 2002-2003 роках. Але, свідок не знає за якою ціною вони придбали квартиру, не знає скільки грошей заробляв [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] з 1999 році. У 2001 році він знімав гроші у [PERSON], а віддав повністю десь у 2004 році. Знає, що [PERSON] разом купили квартиру на Павло-Кічкасі, але за якою ціною не знає і за які гроші. Знає, що [PERSON] працював підприємцем, але його дохід йому невідомий Так, свідок [PERSON] суду пояснила. що [PERSON] товаришував з її чоловіком. У 2001 році, коли у них захворіла дочка, вона зайняли у [PERSON] 1000 доларів США. Олександра з дружиною займалися бізнесом, разом працювали десь в цьому році, у 2001 році вони купили трьохкімнатну квартиру. На святкуванні свого ювілею [PERSON] нахвалявся, що вони з дружиною придбали собі квартиру. Допитні свідки з боку відповідача син [PERSON] та рідна сестра відповідача - [PERSON] суду пояснили наступне. Так, свідок [PERSON], рідний син позивача та відповідача, пояснив, що він був присутній при тому, коли тітка [PERSON] передавала його матері гроші в доларах, але скільки було грошей і для чого він не знає. Знає тільки, що ці гроші - спадок від дідуся. Про кредитну картку йому нічого невідомо, він не знає хто нею користувався. Батьки його працювали: і батько, і мама. По домовленості між собою батьки, коли розлучилися, поділили спільне майно: батькові залиши чотири гаражі, автомобіль і він також користувався дачею, а матері залишили її трьохкімнатну квартиру по [ADDRESS], в якій проживають мама, він та його старший брат. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON]. Перед смертю їх батько поділив між ними свої майно: їй залишив чотирьохкімнатну квартиру та дачу, а [PERSON] залишив 4000 доларів США для придбання квартири. Спочатку вона передала [PERSON] 1000 доларів США, а в 2001 році [PERSON] забрала останні 3000 доларів США, бо вона збиралася покупати квартиру. Гроші вона зберігала у себе тому, що вони були призначені для придбання квартири, Батько передав гроші для [PERSON] у 1999 році, а [PERSON] купила квартиру у 2001 році У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування та підтвердження того, що спірне майно, а сааме квартира [ADDRESS] придбано подружжям за спільні кошти , а також те, що воно являється спільною сумісною власністю подружжя. Із наданих позивачем доказів судом не було встановлено обсяг спільного сімейного бюджету подружжя [PERSON] та не встановлено джерело його набуття. Не один свідок з боку позивача не надав пояснень з приводу того, який доход отримував [PERSON] та за чиї кошти була придбана спірна квартира. Крім того, суд вважає, що фактично спільне майно подружжя [PERSON] було вже поділено ще у 2013 році за їх згодою до розлучення. Суд вважає, що [PERSON] у своєму позові не вказав весь обсяг спільного майна, нажитого під час шлюбу, хоча він не заперечував, що у його володінні залишилися чотири гаражі, автомобіль та він користувався дачею. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд , розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Outcome: dismissed