Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення. Мотивувала свої вимоги тим, що на вона є власником 46/100 квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що у квартирі проживає відповідач, який вселився у зазначену квартиру, як чоловік її дочки - [PERSON]. Позивач вказує, що вона не надавала згоди на вселення відповідача і останній чинить дії, які унеможливлюють їх спільне проживання, систематично порушує правила співжиття. Позивач з посиланням на ст. 321 Цивільного кодексу України, ст. 116 Житлового кодексу Української РСР просить суд ухвалити рішення, яким виселити відповідача з квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача не змінюючи підстав позову наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у тексті позовної заяви. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Просив суд ухвалити рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заслухавши представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 06 червня 2012 року про визнання мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] Голосіївською районною у місті Києві державною адміністрацією було видано розпорядження про від 13 листопада 2012 року за № 782 про розділення договору найму. З довідки форми № 3 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON].(неповнолітній). Власником особового рахунку є [PERSON] В той же час, судом достовірно встановлено, що позивач починаючи з 2011 року у квартирі [ADDRESS], за місцем реєстрації не проживає. Між повнолітніми особами, які є зареєстрованими у вказаній квартирі існує тривалий конфлікт. Судом встановлено, що відповідно до рішення Колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва ухваленого 05 липня 2016 року у цивільній справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження та орган приватизації та свідоцтва про право власності було вирішено у тому числі визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 25.12.2012 року відділом приватизації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON] про право власності на 46/100 квартири [ADDRESS]. Таким чином, станом на день розгляду даної справи, судом встановлено, що позивач не є власником 46/100 частин квартири [ADDRESS], а тому посилання останньої на порушення її права власності є безпідставними і необґрунтованими. В судовому засіданні представник позивача не порушуючи питання про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою зазначила, що умови які створює відповідач унеможливлюють їх спільне проживання у спірній квартирі. В той же час представник позивача пояснила, що її довіритель починаючи з 2011 року у спірній квартирі не проживає та на виконання раніше прийнятого судом рішення у вказану квартиру не вселялася. Відповідно до ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житла. В судовому засіданні встановлено, що позивач по справі впродовж 5-ти років не проживає у спірній квартирі, а тому на погляд суду останньою не надано доказів того, що наявні систематичні порушення відповідачем правил співжиття, які унеможливлюють їх проживання у квартирі [ADDRESS]. Позивач не пред'являв вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення та не порушував перед судом необхідність питання про необхідність її вселення у зазначену квартиру. В той же час, суд враховує, що рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва ухваленого 15 вересня 2015 року у цивільній справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення і за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи - [PERSON], Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням встановлено, що [PERSON].(відповідач по даній справі) не займає належну позивачу частину квартири, є членом родини наймача іншої частини квартири [PERSON], відповідно займає частину квартири, що перебуває у користуванні останньої і згода на таке від [PERSON] не потребується. З урахуванням встановлених судом обставин, підтверджених доказами дослідженими в судовому засіданні, суд вважає твердження позивача надуманими та спростованим в ході розгляду справи належними і допустимими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю. Судові витрат між сторонами розподілити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed