Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого 27.09.2004 року у них народився син [PERSON]. В 2006 році шлюб було розірвано і син залишився проживати з матірю. На даний час як батько дитини, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоровя вважає за необхідне визначити місце проживання їхньої спільної дитини за його місцем проживання. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічним викладених в позовній заяві. Просили суд задовольнити позов повністю. Відповідач в судовому засіданні проти позову не заперечувала. В подальшому до суду не зявилася, про причини неявки суду не повідомила, про час слухання справи була належним чином повідомллена. Представник третьої особи послався на розсуд суду та зазначив, що служба у справах дітей та сімї не заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач своєму позові зазначив вимогу про визначення місця проживання його неповнолітнього сина за його місцем проживання. Відповідач позовні вимоги визнала. Згідно з п.4.ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, підставою для задоволення позову є визнання позову відповідачем та наявність законних для того підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] позивач по справі та [PERSON] відповідач по справі є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Позивачем ставиться вимога про визнання місця проживання їх спільної дитини з відповідачем за його місцем проживання так, як це буде відповідати інтересам дитини, створення для нього належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоровя. На даний час син зареєстрований за місцем проживання відповідача хоча фактично проживає з батьком, який має постійну роботу та заробіток, піклується сином, займається його виховання, за місцем роботи характеризується позитивно, для дитини створені всі належні соціально-побутови умови проживання. Згідно зі ст.157 Сімейного кодексу України (далі СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Згідно з ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого 27 вересня 2004 року в них народився син [PERSON]. На даний час шлюб між сторонами розірвано і вони проживають окремо. Дитина зареєстрована за місцем проживання матери. В судовому засіданні встановлено, що відповідач, як матір дитини після розлучення уклала інший шлюб, від якого має двоє малолітніх дітей. Проживає в квартирі яку наймає, не працює, сімя проживає на кошти які отримує, як малозабезпечена родина. Періодично перебуває на стаціонарному лікуванні з однією із малолітніх дітей, яка є інвалідом і в цей період інші діти перебувають під опікою бабусі. Дані факти підтверджено поясненням відповідача. Також, встановлено, що на даний час дитина проживає з батьком позивачем по справі, який створив всі необхідні умови для належного проживання дитини. Представником служби у справах дітей та сімї виконавчого комітету Фастівської міської ради в судовому засіданні зазначено, що питання визначення місця проживання дитини між сторонами, було предметом розгляду на комісії під час засідання якої відповідач не заперечувала проти визначення місця проживання їх сина за місцем проживання батька дитини, а також було заслухано малолітнього [PERSON], який зазначив, що хоче проживати з батьком який забезпечує йому належний догляд та утримання. Згідно з положенням ст.8 ЗУ Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідно ст.150 СК України, обовязками батьків є піклування про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved