Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку набувальної давності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. На обґрунтування вимог в заяві позивач зазначив, що в 1996 році ним було придбано у відповідача житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. Єрмолівка Баштанського району. В 1999 році позивач вселився до вказаного будинку й проживає в ньому по даний час без реєстрації. Під час придбання у відповідача вказаного будинку договір купівлі-продажу між позивачем та [PERSON] у письмовій формі укладено не було та право власності позивача на вказаний будинок не реєструвалося. Оскільки він постійно й безперервно проживає у вказаному будинку, фактично придбавши його шляхом купівлі-продажу у колишнього власника, тому позивач просив задовольнити позов та визнати за ним право власності на вказаний будинок в порядку набувальної давності. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Відповідач до суду не з'явився, про час слухання справи повідомлявся рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (відповідач не отримав поштові відправлення через відсутність за зареєстрованим у встановленому законом місці свого проживання, тому він відповідно до абз.5 ч.5 ст. 74 ЦПК України вважається таким, що належним чином повідомлений). До суду не надійшло заперечень проти позову. З огляду на те, що належним чином повідомлений відповідач до суду не з'явився, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача та його представника, показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи (копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 18.09.1995 року; копію реєстраційного напису від 24.10.1996 року; розпорядження Єрмолівського сільського голови від 07.12.2015 року № 30-р «Про перейменування вулиць с. Єрмолівка Єрмолівської сільської ради»; довідки виконкому Єрмолівської сільської ради Баштанського району від 23.10.2017 року № 323/01-32 та № 324/01-32; звіт № 298-17 про визначення оціночної вартості житлового будинку від 27.10.2017 року; копію технічного паспорту на житловий будинок, Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.11.2017 року), суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що в 1996 році між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю в останнього житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], на підставі якої позивач сплатив відповідачу грошові кошти за вказаний будинок та почав проживати у вказаному будинку. Договір купівлі-продажу між сторонами у письмовій формі укладено не було та право власності позивача на вказаний будинок не реєструвалося. Згідно з реєстраційним написом КП Баштанське РБТІ право власності на житловий будинок по [ADDRESS] 24.10.1996 року було зареєстровано за [PERSON] Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Також згідно з п.п. 9,11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння. Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, договір), а сторона посилається на строк набувальної давності, - то така сторона обрала невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Таким чином, визначені ст. 344 ЦК України правила набувальної давності та відповідні роз'яснення судової практики для визнання права власності за набувальною давністю потребують одночасної наявності з одного боку добросовісності володіння (коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності), з іншого - відсутності у володільця титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. При цьому, в позовній заяві та в судовому засіданні встановлено, що позивач вважає себе власником спірного будинку, оскільки придбав його за домовленістю з колишнім власником [PERSON], тобто проживає у вказаному будинку на відповідній правовій підставі, але не зареєстрував своє право власності на вказане майно. Як вказано вище, наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі ст. 344 ЦК України та

Outcome: dismissed