Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначив, що він, на підставі договору купівлі - продажу від 14.09.1996 року, є власником житлового [ADDRESS] За згодою [PERSON], 10.06.2008 року, за вказаною вище адресою зареєстрував місце свого проживання [PERSON] Із вказаної вище дати по день звернення до суду з відповідним позовом відповідач жодного дня не проживав у будинку позивача, не приймав участі у витратах на утримання вказаного нерухомого майна. Однак, зняти реєстрацію місця свого проживання в будинку позивача не бажає, чим порушує його право власності . [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи по суті . Надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу без його участі, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в порядку, визначеному ч.8,11 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, доказів про наявність поважних причин своєї неявки, відзиву та заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. З огляду на зазначене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі- продажу житлового будинку від 14.09.1996 року, який посвідчено державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Левітчук Г.Б., зареєстровано в реєстрі за № 2048, [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] (а.с.8-10). З домової книги для прописки громадян на зазначене домоволодіння, встановлено, що з 10.06.2008 року за вказаною адресою зареєстроване місце проживання [PERSON], [INFO] (11-16). З акту про фактично проживаючих від 24.05.2018 року, встановлено, що в [ADDRESS] зареєстровано місце проживання двох осіб : [PERSON] та [PERSON]. Однак, останній фактично не проживає і не користується комунальними послугами (а.с. 17). Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України). Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Для вирішення питання співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який буде нести відповідач, ключовими обставинами є те, що: відповідач вселилися у житло правомірно, однак у даний час підстави для його проживання там відсутні; без договору найму чи іншої форми правовідносин між сторонами користування житлом не буде засноване на праві; власнику житло потрібне для проживання і він не погоджується на будь-які форми користування відповідачем цим будинком. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що задоволення позовної вимоги про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням не призведе до надмірного втручання у житлові права та права відповідача на повагу до житла з таких підстав. Право власності непорушне. Власник майна бажає жити у ньому, а не здавати в найм або ще якимось іншим чином реалізовувати свої правомочності власника. Це інтерес, заснований на праві. Спільне користування даним житлом в даному випадку неможливе, відповідач не має статусу члена сім'ї власника, а статусу наймача не набув. Отже, суд доходить висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Нагальність, невідкладність визнання відповідача таким, що втратив право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості, оскільки відповідач не проживає за місце реєстрації без поважних причин з 10.06.2008 року. З огляду на зазначене суд вважає, що відповідач, який на протязі десяти років без поважних на те причин не проживає в будинку позивача втратив право на користування цим житлом, тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст. 391, ЦК України,

Outcome: approved