Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 жовтня 2019 року він домовився з відповідачем про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] .В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір купівлі-продажу. Позивач передав відповідачу обумовленні договором гроші, а відповідач передала [PERSON] ключі від квартири. Через деякий час позивач звернувся до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства - посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідач повідомила, що не може цього зробити, оскільки на момент укладення договору вона не була власником нерухомого майна зазначеного в договорі купівлі-продажу. Право власності відповідача не зареєстровано в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знав. Перед укладенням угоди позивачу було надано технічний паспорт на квартиру та договір купівлі-продажу нерухомого майна № 5795, укладений 16 вересня 2000 року, згідно якого відповідач купила вищезазначену квартиру. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від його представника адвоката - Златі Д.С., відповідно до якої він просить розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не відомі, надала заяву відповідно до якої просила розглянути справу за її відсутності, визнає позовні в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 15 жовтня 2019 року сторони домовились про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] .В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір купівлі-продажу. Позивач передав відповідачу обумовленні договором гроші, а відповідач передала [PERSON] ключі від квартири. Через деякий час позивач звернувся до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства - посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідач повідомила, що не може цього зробити, оскільки на момент укладення договору вона не була власником нерухомого майна зазначеного в договорі купівлі-продажу. Право власності відповідача не зареєстровано в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знав. Перед укладенням угоди позивачу було надано технічний паспорт на квартиру та договір купівлі-продажу нерухомого майна № 5795, укладений 16 вересня 2000 року, згідно якого відповідач купила вищезазначену квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набув право власності на спірне нерухоме майно, оскільки придбав його у відповідача, яка не мала права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] ,не може бути витребувана у позивача. Тобтопозивач правомірно володіє та користується спірним майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів. Тому, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності. Позивачем у позові та під час розгляду справи не заявлялись вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладення цих витрат на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved