Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи органу опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про встановлення факту припинення між ними фактичних шлюбних відносин з 01 вересня 2001 року, визнання особистою приватною власністю [PERSON] квартири [ADDRESS]; нежитлового приміщення по вулиці Лесі Українки, буд. № 7 у м. Львові; автомобіля Mitsubishi Pajero ( 2008), реєстраційний номер [NUMBER] та автомобіля Toyota Carina, реєстраційний номер [NUMBER] і стягнення судового збору . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13.11.1993 року у відділі ЗАГС Франківського району м.Львова він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від даного шлюбу в них народились діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. Стверджує, що остаточно стосунки між їх подружжям погіршились в 2001 рокці, коли відповідач переїхала жити у Київ, а він, позивач, залишився у Львові з дітьми доглядаючи за ними та забезпечуючи матеріально. 25.07.2012 року народився Сеник [PERSON], батьком якого, як виявился у подальшому, був інший чоловік, що встановлено рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.09.2014 року про виключення відомостей про батька з актового запису про народження [PERSON] [PERSON] Також рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06.11.2013 року, залишеного без змін Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04.03.2014 року, шлюб між сторонами розірвано та, як зазначено у судовому рішенні, шлюбні відносини припинено між сторонами значно раніше, що й пітвердила і сама відповідач. Відтак, зазначає позивач, фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачкою припинено у вересні 2001 року, тобто з моменту коли [PERSON] переїхала до м. Києва. Вважає, що майно, яке набуте ним, позивачем, у період з 2001 року і до розлучення, є його приватною власністю, хоч і набуте під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Просить позов задоволити, ухвалити рішення, яким встановити факт припинення фактичних шлюбних відносин між ним, [PERSON] та відповідачем [PERSON] почимнаючи з 01 вересня 2001 року. Визнати особистою приватною власністю його, [PERSON], майно, що складається з: квартири [ADDRESS]; нежитлового приміщення по вулиці Лесі Українки, буд. № 7 у м. Львові; автомобіля Mitsubishi Pajero ( 2008), реєстраційний номер [NUMBER] та автомобіля Toyota Carina, реєстраційний номер [NUMBER], а також стягнути із відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Пояснення дали аналогічні викладеним в позові та додатково пояснили, що квартира, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Ак. Єфремова, 37/51 була придбана за його, [PERSON], особисті кошти, що підтверджується фактом оформленням кредиту в ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]», оформленого під заставу майна, а придбавання нежитлового приміщення за адресою: м. Львів, вул.. Лесі України, буд. № 7, здійснювалось за кредитні кошти, отримані позивачем у ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», що підтверджується кредитним договором №9/06сп від 27.02.2006 року за яким заборгованість погашалдася ним одноособово. Відповідач в судове засідання не прибула, подала письмові пояснення згідно яких позовні вимоги не визнає, покликаючись при цьому на те, що шлюбні відносини між нею та позивачем продовжувалися до часу розлучення. Вона, як і позивач, приймала участь у вихованні і забезщпеченні дітей, які разом з батьком приїзджали до неї у Київ, а коли діти були з нею то позивач кожного тижня приїзджав до ниих сам. Разом вини відпочивали, придбавали продукти та інше, що стверджується фотознимками та письмовими доказами, і зокрема , листом про спонсорську допомогу від 04 жовтня 2006 року. Звертає увагу, що у 2012 році при народженні [PERSON] [PERSON], документи на оформлення свідоцтва про народження та оформлення пільг багатодітній сім»ї подавались саме позивачем. Щодо автомобіля Міцубісі Паджеро то така була куплена ними як подружжям у рівних частках. Саме тому, вона, відповідач, вписана у технічний паспорт автомобіля як власник. Стверджує, що вони з позивачем прожили разом у фактичних шлюбних відносинах до 2013 року, проводили разом у складі сімї всі свята, планували зміну житла. Просить суд звернути увагу на факти її присутності в сім»ї й у 2009 році при видаленні апендициту сину [PERSON] , коли вони із чоловіком - позивачем, постійно навідували його у лікарні. Крім цього, у 2008 році вона перебувала із сином [PERSON] у лікарні Охмадит в стаціонарі, а в період 2007-2011 роки, вона займалась обстеженнями доньки [PERSON] з приводу шлункових болей. Просить взяти до уваги, що твердження позивача про її відсутність в сім»ї з 2001 року, є надуманими, оскільки вона дійсно була змушена переїхати до Києва на постійне місце праці заради забезпечення сім»ї, там була працевлаштованою, однак вподальшому забрала обох дітей до себе, найняла няню , за послуги якої сплачувала самостійно. Відповідач також направила в суд представника, який в судовому засіданні проти позову заперечив та звернув увагу суду на безпідставність позову, як на його думку, з огляду нга те, факт перебування в шлюбі сторін встановлений рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 лимстопада 2013 року, згідно якого, шлюб визнано розірваним з 06 литопада 2013 року. Відтак представник вважає, що наявність рішення суду про розірвання шлюбу є перешкодою для визнання його недійсним. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали розглядуваної справи, а також матеріали витребуваної судом цивільної справи № 2/465/1236/14, співстьавивши їх з показами свідка [PERSON] - дочки сторін, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю таких. Судом встановлено, що 13.11.1993 року у відділі ЗАГС Франківського району м. Львова між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис № 666. Від даного шлюбу у сторін народились діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. 25.07.2012 року відповідач народила сина - [PERSON] [PERSON], як виявилося у подальшому, батьком того був інший чоловік, що встановлено рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.09.2014 року про виключення відомостей з актового запису про його народження. Судом також встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06.11.2013 року, яке залишено без змін Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04.03.2014 року, шлюб між сторонами розірвано та в ході судового слухання встановлено, що в результаті отримання відомостей про народження [PERSON] [PERSON], батьком якого не являється [PERSON], шлюбні відносини між сторонами погіршились, вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин. Отже в ході розгляду даної справи, судом достеменно встановлено, що шлюб між сторонами розіравано на підставі рішення суду від 06 листопада 2015 року, що також підтверджується сторонами, у звязку з чим, суд визнає недоцільним дослідження цих обставин справи в силу вимог ст. 61 ЦПК України. Крім того, ч. 2\~ст. 3 СК України\~передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Факт як спільного так і окремого проживання сторонами підтверджується матеріалами справи визнається відповідачем та частково позивачем, а крім того підтверджується показами допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка повідомила суду, що є старшою донькою сторін та пояснила що відповідач [PERSON] дійсно у 2001 році переїхала жити до Києва, а згодом забрала і її до себе. У подальшому вона, свідок, повернулась до батька у м. Львів, де він займався її розвитком та забезпеченням. Після її переїзду до Львова, мама приїжджала на вихідні та вони усі разом у тому числі й з батьком, гуляли та відпочивали. Починаючи з 2007 року мама стала приїзджати рідше. Серйозний конфлікт між мамою та батьком виник після народження [PERSON] [PERSON] , тобто з 2012 року. При цьому, вона особисто повідомила батькові, що [PERSON] не його син. Батько спочатку не вірив, а потім звернувся в суд. З огляду на викладене, суд вважає твердження позивача про те, що із 2001 року шлюбні відносини між ним та відповідачем припинені такими, що не відповідають обставинам, встановлених рішеннями судів про розірвання шлюбу, про виключення актововго запису, якими встановлено, що такі припинені між сторонами після 2012 року, що й підтверджує свідок. Сам факт визнання [PERSON] у 2012 році новонародженого [PERSON] своїм сином та зазначення його батьком у свідоцтві про народження дитини, прийняття безпосередньої участі в підготовці до оформлення документів, підтверджує існування між сторонами шлюбних відносин. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що наведені позивачем обставини не свідчать про факт припинення шлюбних відносин між ним та відповідачкою до розірвання шлюбу судуом, зібрані у справі докази, а також свідчення свідка [PERSON] лише доводять поважність причин окремого проживання у певний період часу. Крім того, суд приймає до уваги те, що відповідачем здійснювалася проплата навчання відповідача закордоном у 2006 році, що підтверджується листом про спонсорську допомогу від 04.10.2006 року та в черговий раз заперечує твердження позивача про припинення сімейних відносин з 2001 року. (а.с.98) Відповідно до вимог\~\~ст. 60 СК України,\~майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Таким чином\~ст.. 60 СК України\~передбачає виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. Відповідно до ст.. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно,\~\~набуте нею,\~\~ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, тощо. Таким чином, у судовому порядку особистою приватною власністю подружжя може бути визнано майно, набуте під час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, або в інших випадках, установлених\~ст. 57 СК України. За матеріалами справи, майно яке позивач просить визнати особистою власністю набуте під час шлюбу, тобто у період з 13 листопада 1993 року - укладення шлюбу, по 06 листопада 2013 року - розірвання шлюбу судом. Вказане майно, не відноситься також до особистого майна в розумінні ст. 57 СК України. Як роз'яснено в п. 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,\~\~визнання\~\~його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11, якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6\~ст. 57 СК України\~може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Відтак, враховуючи вищевикладене, та те, що спірне майно придбано позивачем саме під час перебування з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, а також те, що в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами факту окремого проживання сторін у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 01.09.2001 року по 2012 рік, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed