Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 327486 грн, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що в жовтні 2005 року в рахунок оплати за подальше придбання будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] відповідач отримала від нього 4000 тис.дол.США про що [PERSON] , була надана відповідна розписка. Крім того, сторони в усній формі домовились, що позивачу надається право до нотаріального оформлення договору купівлі-продажу вказаного вище будинку та проведення ремонтних робіт, в той час як відповідач приведе до належного ладу правовстановлюючі документи. В жовтні 2014 року відповідач повідомила [PERSON] , про те, що змінила свої наміри з приводу попередньої домовленості та не має наміру продавати будинок позивачу. Позивач зазначає, що в ході узгодження змінених умов, між ними 14.11.2014 року було складено нову розписку, за якою домовлено, що [PERSON] , поверне позивачу [PERSON] , грошові кошти з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням ремонтних робіт в сумі 12000 тис.дол.США після продажу будинку будь якій іншій особі, окрім [PERSON] , та його дружини. В квітні 2021 року позивачеві стало відомо, що [PERSON] , не здійснено жодних спрямованих дій на продаж будинку та вона взагалі не має наміру його продавати. 21.04.2021 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів в сумі 12000 тис.дол.США до 01.06.2021 року. У вимозі було вказано, що неотримання будь-якої відповіді на вимогу до 25.05.2021 року буде розцінено позивачем як відмова в добровільному порядку повернути грошові кошти. [PERSON] , вказав, що вказана вимога отримана відповідачем 11.05.2021 року проте проігнорована нею. А відтак позивач просив суд стягнути з [PERSON] , на свою користь суму, еквіваленту 12000 доларів США, що станом на момент звернення з позовною заявою, відповідно до офіційного курсу валют, встановленого НБУ складає 327486 грн., у рахунок погашення боргу за розпискою від 14.11.2014 року. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження від 26.07.2021 року відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 07.09.2021 року на адресу суду надійшов відзив в якому відповідач [PERSON] , вказала, що не погоджується з обставинами, вказаними у позові, так як обставини, викладені в ньому не відповідають домовленостям між ними, оскільки договір купівлі-продажу можливо було укласти лише за умови зняття позивачем арешту, що накладений на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач у відзиві зазначила, що вказаний арешт було накладено в рамках кримінального провадження відносно [PERSON] , а тому між ними було узгоджено, що саме він буде займатись його зняттям. Як вбачається з наданої до позовної заяви розписки, в разі, якщо арешт з житлового будинку не знятий, відповідач не вважається такою, що не виконала свої зобов`язання. Відповідач наголосила, що беручи до уваги те, що саме на цю розписку і посилається позивач, то він повністю погоджується із зазначеними в ній умовами. 12.10.2021 року на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що вважає відзив необґрунтованим та безпідставним, так як домовленості, що були порушені [PERSON] , були укладені між ними в 2005 році, тоді як арешт на будинок було накладено 10.05.2006 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності всі наявні по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного. В судовому засіданні встановлено, що 14.11.2014 року [PERSON] власноручно написала [PERSON] розписку та поставила свій підпис про те, що вона враховуючи часткову сплату за продаж житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що надійшла від останнього в 2005 році в сумі 4000 тис. дол. США, а також проведені ремонтні роботи ним же дає зобов`язання щодо продажу житлового будинку та повернення [PERSON] , грошових коштів в сумі 12000 тис.дол.США. Повернення зазначених коштів буде відбуватись після фактичного продажу будинку. В разі, якщо арешт з житлового будинку не знятий, я ( [PERSON] ,) не вважається такою, що не виконала зобов`язання. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені\~\~родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження\~\~укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц; від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц, а також у постанові Верховного Суду України 11.11.2015 у справі № 6-1967цс-15. Дослідивши надану позивачем розписку, суд приходить до висновку про те, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 4000 тис.дол.США та 12000 тис.дол.США саме у борг. У тексті вказаної розписки відповідач зобов`язується повернути позивачу вказану грошову суму, проте у тексті розписки не зазначено, що вказана сума отримана відповідачем у борг. Суд враховує, що відповідач не заперечує факту написання нею розписки, проте заперечує отримання у борг будь-яких коштів та вказує на порушення умов та обставин за яких вона повинна була повернути їх позивачу. Крім того, у тексті розписки не зазначено, коли саме відповідачем було отримано від позивача грошові кошти, а тому, не вказує на факт передачі грошових коштів позивачем відповідачу у день її складання 14.11.2014 року. Крім того, позивачем не спростовано зазначені у відзиві факти не зняття арешту з вказаного домоволодіння. З огляду на викладені обставини, установивши справжню правову природу розписки від 14.11.2014 року, суд приходить до висновку, що укладення між сторонами саме договору позики не відбулося, а підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, надана позивачем розписка від 14.11.2014 року не підтверджує передачу позивачем коштів саме у борг і обов`язок відповідача їх повернути. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Ураховуючи встановлені фактичні обставини справи суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а відтак понесені позивачем судові витрати, суд залишає за позивачем. На підставі ст.\~280, 526,\~527,\~530,\~549,625,\~1050,1054 ЦК України,

Outcome: dismissed