Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом в розмірі втраченого заробітку в сумі 42630 гривень, витрат на лікування в розмірі 22913,36 гривень, моральної шкоди в сумі 100000 гривень. В ході судового розгляду за клопотанням представника позивача в якості співвідповідача до участі у справі був залучений [PERSON], як фізична особа-підприємець. Позові вимоги обґрунтовані тим, що 11.03.2014 р. близько 15 год 10 хв в с.Гурівщина а території СТО, що належить ФОП [PERSON], з позивачем стався нещасний випадок внаслідок розриву колеса транспортного засобу і в результаті вильоту штопорних кілець, уламки яких пробили обидві кістки лівої ноги позивача. До медичного закладу він був доставлений з діагнозом: «Перелом обох кісток лівої гомілки в в/в зі зміщенням уламків». Внаслідок отриманої травми він тривалий час проходив курс лікування, був двічі прооперований. Відповідно до довідки акту огляду МСЕК йому надана 2 група інвалідності внаслідок порушення функцій опори і руху і таке порушення має невідворотний характер, що підтверджується висновком Київської міської клінічної лікарні № 12. Позивач посилається на те, що травма була отримана ним внаслідок недотримання вимог Правил охорони праці та автомобільному транспорті, а саме порушення технічки безпеки і обладнання приміщень для технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів на території СТО, що належить ФОП [PERSON] На підставі положень ст.ст.1195, 1197 ЦК України позивач просить стягнути солідарно з відповідачів розмір втраченого ним заробітку в зв»язку з отриманим каліцтвом, витрати на проведення лікування та моральну шкоду, яку з врахуванням тяжкості отриманих травм і наслідків він оцінює в 100000 гривень. В ході судового розгляду представники позивача підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просили суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що внаслідок недотримання на території СТО, що належить ФОП [PERSON], правил техніки безпеки з позивачем стався нещасний випадок, що призвело до отримання каліцтва, втрати працездатності та завдання як матеріальної, так і моральної шкоди. Також представник позивача зазначив, що [PERSON] відшкодував позивачу 5000 гривень, що свідчить про фактичне визнання ним своєї вини. Крім того, в ході судового розгляду представником позивача були надані додаткові пояснення, в яких він в обґрунтування заявленого позову посилався на положення ст.ст. 1172, 1187 ЦК України. Відповідач [PERSON] та його представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що нещасний випадок з позивач стався саме внаслідок його грубих необережних дій, оскільки, незважаючи на наявні на території СТО обмеження доступу і попередження, він без дозволу працівників зайшов до робочої зони, де проводились на той час роботи з накачування колеса вантажного автомобіля КАМАЗ. Представник відповідача звернув увагу суду на те, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження порушення відповідачем правил з техніки безпеки, а наявність порушеного кримінального провадження не є свідченням вини відповідача. Також представник відповідача зазначив, що виплата 5000 гривень [PERSON] не може свідчити про визнання ним своєї вини, а є лише проявом людського співчуття і надані позивачу з морально-етичних міркувань. Докази, надані позивачем на підтвердження понесених матеріальних і моральних збитків представник відповідача вважав неналежними і недостатніми для задоволення позову. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.03.2014 р. близько 15 год. 10 хв. на території Автосервісного комплексу «[INFO]» в [ADDRESS], що належить ФОП [PERSON], з [PERSON] стався нещасний випадок внаслідок розриву колеса транспортного засобу «КАМАЗ» під час його накачування і в результаті вильоту штопорних кілець, уламки яких пробили обидві кістки лівої ноги позивача. 11.03.2014 р. [PERSON] був госпіталізований в Київський міський центр малоінвазивної травматології та ортопедії з діагнозом: «Перелом обох кісток лівої гомілки в в/в зі зміщенням уламків». Судом встановлено, що внаслідок отриманої травми [PERSON] був прооперований 21.03.2014 р. та 04.09.2014 р. Відповідно до довідки [PERSON] огляду МСЕК [PERSON] з 03.11.2014 р. надана 2 група інвалідності внаслідок ураження опорно-рухомого апарату з необхідністю проходження повторного огляду 05.11.2015 р.. В своїх додаткових поясненнях представник позивача в обґрунтування заявленого позову посилався на положення ст.1187 ЦК України. Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до роз»яснень, викладених в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала. Відповідно до Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого Держнаглядохоронпраці України, монтажні роботи з колесами транспортних засобів на СТО, а саме: монтаж, демонтаж і накачування шин автотранспортних засобів є роботами з підвищеною небезпекою. Згідно з п.1.17 наказу МНС України «Про затвердження Правил охорони праці на автомобільному транспорті» забороняється перебування сторонніх осіб на робочих місцях, де виконуються роботи з підвищеною небезпекою. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що зазначений нещасний випадок, що стався з ним 11.03.2014 р. на території СТО, яке належить ФОП [PERSON], відбувся внаслідок недотримання правил безпеки на території підприємства. Ремонтні роботи проводились в місці, яке не було позначено знаками попередження і не відділенр від інших місць. Судом встановлено, що 11.03.2014 р. на територію станції технічного обслуговування, що знаходиться в с.Любимівка, Києво-Святошинського району Київської області під»їхав автомобіль [NUMBER], який належить ФОП [PERSON], водій якого звернувся з проханням накачати праве заднє колесо і повідомив, що колесо вони зібрали самостійно. Працівник станції технічного обслуговування розпочав проведення робіт з накачування колеса. В цей момент на територію автосервісу під»їхав автомобіль [NUMBER], пасажиром якого був [PERSON] Останній попрямував без дозволу працівників підприємства, у їх відсутність до робочої зони, де відбувалась накачування колеса. Під час накачування колеса, коли [PERSON] знаходився біля автомобіля КАМАЗ від колеса зазначеного автомобіля відірвалось штопорне кільце, яким травмувало позивача. Тобто, на час травмування [PERSON] знаходився в робочій зоні стації технічного обслуговування. Зазначені обставини підтверджуються відеозаписом з камер спостереження, який був оглянутий судом, письмовими поясненнями водія автомобіля «КАМАЗ» [PERSON] та письмовими поясненнями працівника СТО [PERSON], який здійснював накачування колеса. Також в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що на території СТО не дотримано Правил з техніки безпеки, оскільки як вбачається з наданих відповідачем [PERSON] фото- світлин території СТО, всі робочі зони, де проводяться роботи з технічного обслуговування автомобіля, позначені відповідними обмежувальними знаками та містять попереджувальні знаки щодо заборони перебування в них сторонніх осіб. Зазначені попередження були знехтувані позивачем і він без дозволу працівників підприємства зайшов до робочої зони, де проводились роботи, що і стало наслідком отримання ним травм. На підприємстві Автосервісний комплекс «[INFO]» діє Інструкція з охорони праці під час виконання шино монтажних робіт, яка затверджена директором автосервісного комплексу, і якою регламентовано порядок проведення робіт, у тому числі з накачування коліс. Всі працівники підприємства проходять відповідний інструктаж, що підтверджується Журналом реєстрації інструктажів з питань охорони праці. Тобто, оцінюючи досліджені судом докази, суд приходить до висновку, що нещасний випадок стався з [PERSON] внаслідок його грубих необережних дій і нехтування попереджувальних знаків, перебуваючи на території станції технічного обслуговування. В силу положень ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З боку ФОП [PERSON] суду не надано доказів на підтвердження існування непереборної сили або ж умислу потерпілого при завданні шкоди [PERSON], а тому саме [PERSON], як фізична особа - підприємець, повинен нести відповідальність за завдану шкоду. Відповідно до ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (ст.1195 ЦК України). Розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва заробітку визначається відповідно до положень ст.1197 ЦК України. Згідно з ст.1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку. При зверненні до суду позивач просить стягнути з відповідача втрачений заробіток в розмірі 42630 гривень за період з 11.03.2014 р. по 26.09.2014 р., виходячи з того, що відповідно до довідки ТОВ «Досвід 2002» № 248 від 18.12.2014 р. розмір окладу позивача становить 2500 гривень, що є меншим за п»ятикратний розмір мінімальної заробітної плати (6090 гривень), в зв»язку з чим при визначенні втраченого заробітку позивач виходить з п»ятикратного розміру мінімальної заробітної плати при визначенні середньомісячного заробітку. Однак, зазначений розрахунок не може бути взятий судом до уваги, а довідка ТОВ «Досвід 2002» № 248 від 18.12.2014 р. не є належним доказом на підтвердження розміру втраченого заробітку, виходячи з наступного. Зі змісту довідки № 248, наданої ТОВ «Досвід 2002», вбачається, що підприємство надало відомості лише про розмір посадового окладу позивача при призначенні його на посаду водія. Зазначена довідка в порушення вимог ст. 1197 ЦК України не містить відомостей про доходи позивача, включаючи всі види оплати праці за трудовим договором за місцем роботи, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку за останні 12 або 3 календарні місяці роботи . Відповідна інформація в порушення вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України не була надана представниками позивача і в ході розгляду справи. За наявними доказами суд позбавлений можливості визначити дійсний розмір втраченого позивачем заробітку, оскільки не врахування інформації про повний розмір доходу позивача за останні 12 або 3 місяці роботи при визначенні втраченого заробітку може призвести до порушення прав сторін у даному спорі. З огляду на викладене, вимоги позивача про відшкодування йому втраченого заробітку в розмірі 42630 гривень не можуть бути задоволені судом в зв»язку з їх недоведеністю на підставі наданих і досліджених судом доказів. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування витрат з лікування в розмірі 22913,36 гривень в зв»язку з їх недоведеністю. На підтвердження зазначених вимог позивачем надано Товарні чеки №№ 1112, 1100, 121948, 121959, 121952, виданих ФОП Савоста. Товарні чеки №№ 121948,121952 не містять даних про отримувача лікарських засобів, товарний чек №№ 121959 містить частину придбаних лікарських засобів, які не призначені для лікування [PERSON] згідно лікарських призначень, копії з історії яких містяться в матеріалах справи, товарний чек № 1100 не містить підтвердження про його оплату та доказів щодо необхідності придбання даних медичних інструментів. Необхідність придбання медичного приладдя, зазначеного в товарному чеку № 1112 також не доведена представниками позивача в ході розгляду справи. Товарний чек № Ф001811, виданий Аптекою «Фармастар», не містить підтвердження про його оплату та даних про отримувача придбаного на підставі нього медичного препарату. Фіскальні чеки на придбання медичних препаратів, інструментів, гігієнічних засобів, не є належними доказами у справі, оскільки не містять відомостей про платника, не підтверджують необхідність придбання таких засобів, частина з яких не міститься в лікарських призначеннях. Крім того, надані представником позивача виписки та матеріали історії хвороб [PERSON] за періоди лікування в Київській міській клінічній лікарні № 7 з 11.03.2014 р. по 20.05.2014 р., в Інституті травматології і ортопедії з 20.03.2015 р. по 27.03.2015 р., з 03.09.2014 р. по 14.09.2014 р. містять відомості про проведене лікування та лікарські призначення, однак не містять відомостей яке лікування, і на яку суму було проведено за рахунок медичних закладів. Матеріали справи містять чек № 11 від 28.08.2014 р. про сплату благодійного внеску в розмірі 500 гривень, що не є витратами на лікування і не можуть бути пред»явлені до стягнення з ФОП [PERSON] як відшкодування матеріальної шкоди. Судом надавався час позивачу для надання доказів на підтвердження своїх вимог щодо відшкодування витрат на лікування і їх обгрунтованості, однак представник позивача вважав за можливе розглянути справу за наявними доказами, розпорядившись своїм правом на власний розсуд і фактично поклавши обов»язок по доведенню зазначених обставин на суд, що суперечить принципу диспозитивності. З огляду на викладене, позовні вимоги про відшкодування витрат на лікування не можуть бути задоволені судом в зв»язку з їх недоведеністю і необґрунтованістю на час розгляду справи. При зверненні до суду позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 100000 гривень, яка завдана внаслідок ушкодження його здоров»я, проходження тривалого лікування, та розміру наслідків, що настали внаслідок отримання травми. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ст.1168 ЦК України). Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, ушкодженням здоров»я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При зверненні до суду позивачем не надано доказів на підтвердження розміру моральної шкоди, При визначенні розміру відшкодування суд враховує, що внаслідок отриманих травм позивач зазнав тілесних ушкоджень, переніс фізичний біль і страждання, які носили тривалий характер. Як один із доказів у справі позивачем надана Довідка огляду МСЕК, що підтверджує надання [PERSON] 2 групи інвалідності. Однак зазначена довідка не містить відомостей про ступінь втрати позивачем працездатності. Крім того, як вбачається із зазначеної довідки на час винесення рішення позивач зобов»язаний був пройти повторний огляд МСЕК, однак результати даного огляду не були надані суду, а тому суд позбавлений можливості дійти до обґрунтованого висновку щодо ступеня погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації. Також при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує ту обставину, що настання шкоди стало внаслідок грубих необережних дій самого позивача, а тому вважає за можливе застосувати положення ст. 1193 ЦК України і зменшити розмір відшкодування. Враховуючи викладене, беручи до уваги характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, що були перенесені позивачем, ступінь вини безпосередньо самого позивача у заподіянні шкоди суд вважає за необхідне визнати розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень. Зазначена сума була вже сплачена відповідачем до вирішення спору в суді, а тому не підлягає стягненню в судовому порядку. З урахуванням викладеного, позов [PERSON] не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed