Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив визнати його добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.12.2013 року він придбав квартиру [ADDRESS] у [PERSON] З [PERSON] позивач повністю розрахувався та сплатив 372600,00 грн. Зазначив, що для того щоб придбати вказану квартиру, ним 10.12.2013 року було оформлено у ТОВ «Центр Рієлторських Послуг» попередній договір та було сплачено продавцю [PERSON] кошти у розмірі 8000,00 грн. Зважаючи на той факт, що у позивача таких коштів не було, він оформив договір позики (на 10 років) та отримав у позику кошти 250000,00 грн. Позику позивач на даний час продовжує виплачувати, що підтверджується довідкою ДП «Український державний центр радіочастот». У квартирі на даний час зареєстровані і проживають він, дружина та неповнолітня донька. Протягом більше ніж п`ять років позивач істотно покращив стан вищевказаної квартири, постійно утримує у належному санітарно-технічному стані, сплачує за комунальні послуги. У квітні 2018 року позивач отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до нього про витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення. Тобто, [PERSON] оспорює право власності позивача на вказану квартиру та вказує на той факт, що квартира повинна належати йому на підставі договору дарування від 20.11.2002 року. Позивач для захисту свого права вважає за доцільне визнати його добросовісним набувачем, оскільки придбаваючи вказану квартиру він був цілком впевнений у законності її реалізації, жодною інформацією про те, що вона якимось чином була незаконно реалізована попередніми власниками також не володів, вжив всіх необхідних заходів і засобів для того, щоб пересвідчитися у правомочності набуття такого попереднім власником. При укладанні договору купівлі-продажу від 26.12.2013 року приватним нотаріусом Ковальчуком С.П. також було перевірено документи на підставі яких було зареєстровано право власності за [PERSON] (попереднім власником квартири), сумніву у їх достовірності у нотаріуса не виникло, внаслідок чого було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 15.05.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідачі позовну заяву з додатками отримали, відзив на позовну заяву не подали. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 10.12.2013 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладений попередній договір відповідно до умов якого сторони домовились укласти і нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 27.12.2013 року за 372600 грн., що є еквівалентом 45000 доларів. Укладання в майбутньому договору купівлі-продажу стосувалось квартири [ADDRESS] . За вказаним договором [PERSON] сплачено на користь [PERSON] завдаток у розмірі 8000,00 грн. Вказаний договір був укладений у Центрі Рієлторських Послуг. 26.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. Продаж квартири вчинено за 259000,00 грн. З матеріалів позовної вбачається, що в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння. Позивач для захисту свого права вважає за доцільне визнати його добросовісним набувачем, оскільки придбаваючи вказану квартиру він був цілком впевнений у законності її реалізації, жодною інформацією про те, що вона якимось чином була незаконно реалізована попередніми власниками також не володів, вжив всіх необхідних заходів і засобів для того, щоб пересвідчитися у правомочності набуття такого попереднім власником, на що слід зазначити наступне. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення та припинення правовідношення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 79 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Як встановлено вище, спірна квартира [ADDRESS] придбана позивачем у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 2612.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. З вказаного договору вбачається, що квартира, яка продається, належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Чорноног Л.В. приватним нотаріусом КМНО 08.08.2013 року за реєстровим №1212 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.08.2013 року за номером 2047766, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 128349280000, згідно з Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7705491 від 08.08.2013 року, виданого Чорноног Л.В., приватним нотаріусом КМНО. Вказаний договір зареєстрований в реєстрі за №13566. Згідно зі ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Тлумачення ст.330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 645/4220/16-ц: «Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016). Колегія суддів враховує й позицію ЄСПЛ в іншій справі, де суд зазначив, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як у ході судового розгляду було встановлено, що Особа 5, який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало як мінімум два рівня гарантій у справі перед тим, як квартира перейшла до Особи 5 як спадкоємця Особи 6 відповідно до законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Особи 5 стався відповідно до закону при розгляді й задоволенні заяви Особи 5 про визнання його спадкоємцем Особи 6. По-друге, міський комітет розглянув документи, подані Особою 5 для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Особі 5. Влада не дала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Особи 5. У своїх доводах влада нічого не говорила про те, коли та як обман був виявлений або коли кримінальну справу стосовно дій Особи 5 було порушено. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації та не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи держвлади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте, заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном (рішення у справі «Alentseva v. Russia» від 17.11.2016). Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири в Особи 2, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до конвенції, оскільки в такому випадку на Особу 2 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити». Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. за р.№13566, третьою особою [PERSON] було надано правовстановлюючий документ на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , а саме договір купівлі-продажу квартири, посвідченого Чорноног Л.В. приватним нотаріусом КМНО 08.08.2013 року за реєстровим №1212 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.08.2013 року за номером 2047766, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 128349280000, згідно з Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7705491 від 08.08.2013 року, виданого Чорноног Л.В., приватним нотаріусом КМНО. Таким чином, [PERSON] при вчиненні правочину 26.12.2013 р. не знав і не міг знати про відсутність у продавця [PERSON] прав на відчуження спірного майна, оскільки правомочності продавця на таке відчуження були з`ясовані та підтверджені нотаріусом при укладанні договору купівлі-продажу від 26.12.2013 р., у дійсності якого він не мав підстав сумніватись. Добросовісність набуття позивачем спірної квартири підтверджується також договором про надання безвідсоткової позики від 11.12.2013 року за №390, відповідно до якого [PERSON] взяв у позику у ДП «Український державний центр радіочастот» грошові кошти в сумі 250000,00 грн. на придбання квартири (п.п. 2, 3 договору). Відповідно до довідки ДП «Український державний центр радіочастот» №80/13-1/476 від 05.02.2019 року, залишок по позиці станом на 01.02.2019 року складає 122815,00 грн. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 388 ЦКУкраїни, п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом Враховуючи наведене, суд визнає позивача добросовісним набувачем однокімнатної квартири [ADDRESS] . Проте визнання [PERSON] добросовісним набувачем не є підставою для збереження за ним права власності на спірне майно. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved