Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] померла його дружина [PERSON] , якій належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивача та дружини у зазначеному будинку зареєстровані відповідач [PERSON] - онука дружини, та неповнолітній [PERSON] - правнук. [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають з 2014 року по теперішній час. Відповідач поштову кореспонденцію не отримує, за комунальні послуги не сплачує, її особистих речей в будинку немає, з реєстраційного обліку добровільно не знімається. Позивач зазначає, що, у зв`язку з наведеним, він вимушений оплачувати комунальні послуги в повному обсязі та позбавлений права скористатись пільгами зі сплати комунальних послуг та субсідією. Тому у позивача виникла необхідність звернення до суду з позовною заявою. Позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з обліку за місцем реєстрації. Позивач в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (на сторінці Мар`їнського районного суду Донецької області) в поряду ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12.08.2014 року № 1632-VII, до суду не з`явилась, про причини неявки суд не сповістила, заперечень проти позову не надала, та від неї не надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновків, які наведені нижче. Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 29.04.2003 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 29.04.2003 року, прізвище чоловіка після одруження « [PERSON] », дружини «[PERSON] ». [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 18.01.2021 року. Згідно свідоцтва про право приватної власності на будівлю серії [NUMBER] від 10.10.1979 року, [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] від 31.10.1997 року встановлено, що [PERSON] зареєстрований та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі, окрім нього, також зареєстровані з 28.09.2004 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією домової книги та відповіддю на запит суду вих. № 01-24/2847 від 04.06.2021 року. На підтвердження того, що відповідачі не проживають у зазначеній квартирі, позивач в якості доказу подав акт від 24.05.2021 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично з 2014 року за даною адресою не проживають. Даний факт підтверджується підписами сусідів [PERSON] та [PERSON] , депутата Курахівської міської ради [PERSON], секретаря Курахівської міської ради Медведєвої Л.О. та посвідчений гербовою печаткою. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За змістом положень ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України кожен має право на житло і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Із змісту положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічні положення визначені у ст. 405 ЦК України, згідно яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, положення наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач мав об`єктивну можливість користуватися вищевказаним житловим приміщенням, перешкод позивач не чинив. На спростування доводів позивача, відповідач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав суду доказів, котрі б підтверджували факт його проживання у вищевказаній квартирі або поважність причин не проживання у цьому житловому приміщенні. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач [PERSON] не проживає у вищевказаній квартирі більше одного року без поважних причин, а саме з 2014 року,а тому остання має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно зі ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Частиною 2 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Оскільки [PERSON] визначилась із місцем свого проживання, відповідно до статті 29 ЦК України її неповнолітня дитина забезпечена житлом на праві користування разом з матір`ю. Таким чином, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] , має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням разом із своєю матір`ю. За таких обставин, вимоги позивача про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Стосовно вимоги про зняття [PERSON] та [PERSON] з обліку за місцем реєстрації, суд зазначає, що, відповідно до пункту 3 розділу «Загальні положення» Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 р. № 207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно ст. 1, 4 ЦПК України, ст. 15-18 ЦК України, суди не вправі перебирати на себе повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування, тощо у питаннях, що належать до їхньої компетенції. Таким чином, враховуючи, що суд не повинен підміняти органи, які зобов`язані проводити зняття з реєстрації місця проживання, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги про зняття [PERSON] та [PERSON] з обліку за місцем реєстрації. Крім того, статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. А відтак, дане рішення є підставою для зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. На підставі викладеного та

Outcome: partial