Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Свої вимоги мотивує тим, що з 02.04.1990 по 12.08.2004 працював слюсарем-електромонтажником на Луцькому електроапаратному заводі (правонаступником якого є ПАТ «ЕНКО»). 21.06.1990 з ним трапився нещасний випадок на виробництві, отримав проникаюче рогівкове порання з випаданням радужки правого ока. По даному факту було складено акт № 6 від 22.06.1990 форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві. За результатами розслідування нещасного випадку встановлено, що останній трапився через технічну несправність конвеєру, ослаблення кріплення захисного кожуха, незадовільну організацію роботи. Після отриманої травми йому встановлено 10% від професійної втрати працездатності. В звязку з професійною травмою не може вести активний спосіб життя, що супроводжується незручностями в повсякденному житті та веденні господарства, змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя. Отриманим трудовим каліцтвом йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у важких фізичних та душевних стражданнях, які він постійно переживає. Отримане ушкодження здоровя є незворотним. Вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 60\~000 грн. Просить суд стягнути з відповідача в його користь моральну шкоду у звязку з отриманим трудовим каліцтвом у розмірі 60 000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали з підстав викладених в позовній заяві та додаткових пояснення до неї. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав. Просив в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що оскільки нещасний випадок трапився з позивачем в 1990 році, до набрання чинності відповідними законодавчими актами, то на даний випадок не поширюється зобовязання про відшкодування моральної шкоди. Жодних документів або доказів, які вказують на втрату працездатності або настання негативних наслідків, позивач не надавав. Вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав викладених в письмових запереченнях. Зазначив, що позивачем не надано жодних доказів наявності моральної шкоди. Факт наявності моральної шкоди встановлюється медичними органами і повнен зазначатися у висновку МСЕК, такй висновок відсутній. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 05.12.1989 [PERSON] був прийнятий на роботу учнем слюсара-електромонтажника в збирально-монтажний цех №3 на Луцький електроапаратний завод, 02.04.1990 йому присвоєно другий розряд слюсаря-електромонтажника, 03.06.1994 присвоєно третій розряд слюсаря-електромонтажника, 07.12.2004 звільнений з роботи за згодою сторін (а.с.6,7). 21 червня 1990 року о 09 год. 30 хв. працюючи на операції по відгрузці готової продукції складального конвеєру відчув різку біль правого ока від удару стороннього тіла. Причинами нещасного випадку визначено технічну несправність конвеєру та ослаблення кріплення захисного кожуха. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився з [PERSON] під час виконання трудових обовязків було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві № 6 від 22.06.1990 (а.с. 9,10). Станом на момент настання нещасного випадку в червні 1990 року право особи на безпечні умови праці було закріплене в діючій на той час редакції Кодексу законів про працю Української РСР. Так, відповідно до ст.153 КЗпП УРСР На всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються здорові і безпечні умови праці. Забезпечення здорових і безпечних умов праці покладається на адміністрацію підприємств, установ, організацій. Статтею 157 КЗпП УРСР встановлено, що адміністрація підприємств, установ, організацій повинна забезпечувати належне технічне обладнання всіх робочих місць і створювати на них умови роботи, які відповідають правилам по охороні праці (правилам по техніці безпеки, санітарним нормам і правилам та ін.). Відповідно до ст.173 КЗпП УРСР, в редакції що діяла станом на червень 1990 року, підприємства, установи, організації несуть у відповідності з законодавством Союзу РСР і Української РСР матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну робітникам і службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними своїх трудових обовязків. Відповідно до ст.440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Тобто, станом на момент настання нещасного випадку з позивачем в чинному на той час законодавстві про працю існували норми, які передбачали матеріальну відповідальність підприємства за будь-яку шкоду в тому числі і моральну, заподіяну робітнику каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними своїх трудових обовязків. За змістом ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Як вбачається з правової позиції, викладеної в ухвалах Верховного Суду України від 28.05.2009 року та від 10 вересня 2009 року, та в постановах Верховного Суду України від 21.11.2011 року №6-59 цс11 та від 19.12.2011 року №6-74 цс11 право на відшкодування моральної шкоди,повязаним з виконанням трудових обовязків виникає у особи з моменту коли їй вперше встановлено втрату професійної працездатності висновком МСЕК. З копії хронології освідчення на МСЕК від 06.03.2008 виданого Обласною спеціалізованою кардіологічно-офтальмологічною МСЕК вбачається, що [PERSON] з 11.09.1990 по 01.09.1992 встановлено 10% від професійної втрати працездатності, група інвалідності не встановлена. В подальшому на огляд МСЕК не зявлявся (а.с. 8 зворот). Висновком комісійної судово-медичної експертизи ВОБ СМЕ від 21.02.2017 № 21 (а.с.73-78), за наслідками отриманої травми на виробництві в результаті нещасного випадку [PERSON] встановлено 10% процентів втрати загальної працездатності. Відповідно до довідки Профпаталогічної спеціалізованої МСЕК ВОБ МСЕК серії ВЛН № 0006604 про результати визначення втрати професійної працездатності, [PERSON] з 10.03.2017 встановлено 10% втрати професійної працездатності довічно та ІІІ (третю) групу інвалідності. Так як, стійку втрату професійної працездатності було встановлено позивачу вперше лише в 2017 році, то саме з цього часу у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, в звязку з внесенням змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якими, виключено норми закону, які передбачали обовязок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим на виробництві, а тому обовязок відшкодування такої шкоди покладається на підприємство роботодавця. Факт порушення роботодавцем законних прав працівника [PERSON], а саме права останнього на безпечні та нешкідливі умови праці, підтверджується актом №6 про нещасний випадок на виробництві від 22.06.1990, яким встановлено причину нещасного випадку технічна несправність конвеєра, ослаблення кріплення захисного кожуха. Відповідач ПАТ «Енко» є правонаступником Луцького електроапаратного заводу. На час виникнення у позивача права на відшкодування шкоди діють норми ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з розясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Дослідженні судом докази свідчать про те, що ушкодження здоровя, повязане з виконанням позивачем трудових обовязків, заподіює йому моральні та фізичні страждання. При визначенні розміру моральної шкоди суд бере до уваги конкретні обставини у справі, а саме: характер отриманої позивачем професійної травми -- травмування ока вплинуло на естетичний вигляд обличчя та зниження зору (внаслідок проникаючого кореального поранення утворився рубець рогівки), а також встановлення позивачеві 10% втрати працездатності довічно. Разом з тим, суд враховує те, що після отримання травми, та операції на око, яка пройшла без ускладень, позивач протягом тривалого часу (14 років) працював на тому ж підприємстві і виконував, з його слів, навіть складнішу роботу як до отримання травми. Те, що позивач з 1990 року до 2016 року не звертався ні до роботодавця ні до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за відшкодуванням моральної шкоди на думку суду свідчить про відсутність у нього гострого відчуття психологічних страждань від отриманої на виробництві травми. Періодичні звернення позивача до медичних закладів з проиводу головних болей, лікування, як і довічна інвалідність ІІІ групи спричинені іншим набутим захворюванням, а саме внаслідок поранення, контузії, отриманої в 1988 році під час виконання обовязків військової служби, що підтверджується матеріалами медичної картки позивача. Проаналізувавши досліджені в судовому засданні докази, з урахуванням принципів розумності й справедливості, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Такий розмір шкоди суд вважає достатнім і справедливим. Оскільки витрати, повязані з проведенням судових експертиз відповідно до ст.79 ЦПК України відносяться до судових витрат, а ч.1 ст. 88 ЦПК України установлено, що стороні на користь якої ухвалено рішення судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, то з відповідача в користь позивача слід стягнути 154,18 грн., повязаних з проведенням судової експертизи.

Outcome: partial