Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на Ѕ частину квартири з надвірними будівлями та спорудами. На обґрунтування позову зазначив, що 21 лютого 2004 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 6. За час спільного проживання у шлюбі, а саме 16 грудня 2004 року був укладений договір купівлі-продажу квартири в житловому будинку, згідно якого сторонами було придбано квартиру № [ADDRESS], яка складається з: квартири № 1 загальною площею 70,5 м,2 жилою площею - 35,5 м2, літньої кухні - Б, сараїв - Е, Г, шийки з погрібом - Д, прибудови до літної кухні б', дерев'яного душу - Ж, шлакоблочних: гаражу - В, сараю - З, споруд - 1,2,3. 03 жовтня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області. З посиланням на ст.ст. 60,61,63 СК України, ст. 368 ЦК України позивач вважає, що вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частинах між ними. Відповідачка звернулася із зустрічним позовом, з урахуванням уточнень, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права приватної (спільної сумісної) власності на Ѕ частину автомобіля, стягнення грошової компенсації. На обґрунтування зустрічного позву посилається на те, що за час шлюбу з позивачем, а саме 15 червня 2012 року на спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль OPEL VIVARO, номерний знак [NUMBER], та зареєстрований на позивача. З посиланням на ст. 60 СК України, ст. 368 СК України вважає автомобіль спільним сумісним майном подружжя, яке без її згоди було реалізовано позивачем 24 вересня 2014 року. Відповідачка вважає, що оскільки згоди на реалізацію автомобіля вона позивачу не надавала, тому такий договір має бути визнаний недійсним. Також просила суд визнати за нею право приватної власності на Ѕ частину спірного автомобіля та стягнути на її користь матеріальну компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля в розмірі 68 635 гривень 00 копійок вартості. Ухвалою від 11 серпня 2015 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов (а.с.92, т.1). В судовому засіданні представник відповідачки - адвокат [PERSON] відмовився від позовних вимог за зустрічним позовом, а саме від вимог про визнання права приватної (спільної сумісної) власності у спільному майні подружжя на Ѕ частину автомобіля OPEL VIVARO, номерний знак [NUMBER] за [PERSON]. Ухвалою від 03 серпня 2016 року призначено проведення судової автотоварознавчої експертизи (а.с.30-33, т.2). Ухвалою від 11 травня 2018 року судом прийнято відмову представника [PERSON] - адвоката [PERSON] від частини позовних вимог за зустрічним позовом, а саме: від вимог про визнання права приватної (спільної сумісної) власності у спільному майні подружжя на Ѕ частину автомобіля OPEL VIVARO, номерний знак [NUMBER] за [PERSON]. Провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в частині вимог про визнання права приватної (спільної сумісної) власності на Ѕ частину автомобіля, - закрито (а.с.152, т.2). В судове засідання 11 травня 2018 року позивач, відповідачка та відповідач за зустрічним позовом - [PERSON], які про час та місце проведення судового засідання були повідомленні належним чином - не з'явилися, повідомлені належним чином. Суд, з урахуванням думки представників позивача та відповідача ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності вказаних осіб. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримав, просив їх задовольнити. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Посилався на те, що відповідачкою та її представником не доведено факт придбання спірного автомобіля за спільні кошти подружжя, а висновок експерта стосовно вартості автомобіля є сумнівним, оскільки експерт здійснив оцінку автомобіля заочно. Представник відповідачки за первісним позовом - адвокат [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом визнав в повному обсязі, не заперечував проти його задоволення. Пояснив, що дійсно під час зареєстрованого шлюбу сторони придбали за спільні кошти нерухоме майно - квартиру № [ADDRESS]. Тому позивач та відповідачка мають право на Ѕ частину вказаного майна, оскільки воно є спільним сумісним майном подружжя. Стосовно зустрічного позову - просив його задовольнити, оскільки позивач здійснив відчуження рухомого майна, яке є цінним, без дозволу дружини. [PERSON] в судовому засіданні 10 січня 2018 року зустрічний позов не визнав та пояснив, що кошти на придбання спірного автомобіля йому давав його батько - [PERSON], а автомобіль оформили на його ім'я. Також [PERSON] не заперечував, що спірне рухоме майно було оформлене під час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], згоду якої на відчуження машини він не отримував. [PERSON] в судовому засіданні 10 січня 2018 року зустрічний позов не визнав та пояснив, що в 2010-2011 роках він купив автомобіль OPEL VIVARO для сім'ї свого сина - [PERSON], який перебував у шлюбі з [PERSON], оскільки хотів допомогти їм займатися бізнесом. Домовилися про повернення половини від вартості машини, строки повернення не обговорювали. Відповідачу відомо, що син з невісткою збирали кошти для того, щоб повернути, які згодом [PERSON] забрала собі та подала заяву про розірвання шлюбу. Після цього [PERSON] та [PERSON] вирішили переоформити машину. Дозволу у [PERSON] ніхто не питав. Вартість автомобіля на час переоформлення була на рівні 18 000 гривень. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що первісний та зустрічний позов підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.76,77 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Спірні правовідносини сторін регулюються положеннями Сімейного кодексу України. Так, відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сенсі положень ст. 60 СК України набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, а наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, доведенню ні чоловіком, ні дружиною не підлягає. Натомість, у сенсі положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України належність майна, набутого за час шлюбу, особисто дружині чи чоловікові підлягає доведенню. В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 14 жовтня 2014 року (а.с.11-12, т.1) було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] в якому вони перебували з 21 лютого 2004 року. Згідно договору купівлі-продажу квартири в житловому будинку, укладеного 16 грудня 2004 року та посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори за реєстровим № 5721 (а.с.14) [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] та здійснила реєстрацію права власності на нерухоме майно 04 травня 2005 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності (а.с.16). Таким чином, судом було з'ясовано, що сторони під час перебування у зареєстрованому шлюбі придбали спірне нерухоме майно, право на яке було зареєстровано за відповідачкою за первісним позовом. Згідно ч.ч.1,4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В судовому засіданні представники сторін визнали факт придбання спірного нерухомого майна за спільні кошти подружжя під час їх перебування в зареєстрованому шлюбі для спільного проживання, що також підтверджується і матеріалами справи. Таким чином вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Представник відповідачки не заперечував проти задоволення вимог за первісним позовом, оскільки вважав, що позивач має право на Ѕ частину такого майна. Тому, суд вважає, що з огляду на положення ст.ст. 60, 70 СК України як позивач, так і відповідачка є співвласниками спірного нерухомого майна в рівних частках, а тому позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі. Стосовно позовних вимог за зустрічним позовом, з урахуванням їх уточнень та відмови від їх частини, суд вважає, що вони також є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Судом встановлено, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме 19 червня 2012 року за [PERSON] був зареєстрований автомобільOPEL VIVARO, номерний знак [NUMBER], 2004 року випуску (а.с.190,т.1), який 24 вересня 2014 року, тобто ще під час зареєстрованого шлюбу між сторонами, був знятий з обліку для реалізації (а.с.65,т.2) без згоди [PERSON] та зареєстрований за [PERSON] (а.с.76, т. 2). За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. В судовому засіданні відповідач [PERSON], який фактично став новим власником спірного автомобіля та є батьком [PERSON] і свекром відповідачки, підтвердив факт того, що спірне авто було придбано ним для сім'ї його сина, який на той час перебував в офіційному шлюбі з [PERSON] Відповідач зазначив, що автомобіль був фактично подарований сім'ї сина. Проте, коли [PERSON] дізнався що відповідачка подала заяву про розірвання шлюбу, то вони з сином вирішили здійснити переоформлення автомобіля на нього без її згоди, оскільки вважав, що такий автомобіль є його власністю і лише формально оформлений на сина. Таким чином, судом було встановлено, що спірний автомобіль OPEL VIVARO був фактично подарований подружжю [PERSON] під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та оформлений на [PERSON] Оскільки таке майно є цінним та не є річчю індивідуального користування, а також у зв'язку з тим, що сторони не надали суду доказів щодо дарування спірного рухомого майна лише [PERSON], тому суд приходить до висновку про те, що автомобіль OPEL VIVARO є спільним сумісним майном подружжя. [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт того, що будь-якого дозволу від [PERSON] на зняття автомобіля з реєстрації та його реалізацію він не отримував. Також вказаний факт доводиться і дослідженими судом матеріалами, надісланими на запит суду відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування Красногвардійського, Ленінського районів м. Дніпропетровська Дніпропетровського та Солонянського району № 1201 (а.с.64-83,т.1), оскільки не містять такої письмової заяви. Суд вважає, що позивач за первісним позовом та [PERSON] під час зняття з реєстрації автомобіля та його оформлення без згоди [PERSON] діяли недобросовісно, оскільки відповідач [PERSON] за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності, і що [PERSON] не отримав згоди на його відчуження від своєї дружини. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Статями 60, 61,69,70 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч.2 та ч.3 ст. 325 ЦК України встановлено, що спільним майном подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя до якого відносяться будь-яке майно, за винятком того, яке згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. Статтею 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, при цьому розпорядження таким майном здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Оскільки судом було встановлено, що відповідач здійснив реалізацію спірного автомобіля без згоди своєї дружини - [PERSON], то позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля OPEL VIVARO від 24 вересня 2014 року підлягають задоволенню. Згідно Висновку №4199-16 експерта за результатами проведення судової авто товарознавчої експертизи від 05 квітня 2017 року (а.с.44-49,т.2) вартість автомобіля марки OPEL VIVARO, номерний знак [NUMBER], власником якого є [PERSON] станом на 24 вересня 2014 року складала 98 505 гривень 56 копійок, а на дату проведення експертизи - 137 270 гривень 00 копійок (а.с.62,т.2). Посилання представника позивача стосовно того, що Висновок експерта не є належним доказом вартості спірного автомобіля та що врахуванню судом підлягає вартість автомобіля, зазначена на зворотному боці довідки-рахунку від 24 вересня 2014 року (а.с.67, т.1) в сумі 18 320 гривень 15 копійок - не приймаються судом з огляду на те, що згідно зазначеної довідки вартість автомобіля зазначена в розмірі 01 гривня 00 копійок, з чим не погодилася [PERSON] та у зв'язку з чим було призначено проведення судової експертизи. Вартість автомобіля в розмірі 18 320 гривень 15 копійок не приймається судом з огляду також на те, що таке дописування виконано невідомою особою, належним чином не засвідчено, а [PERSON], якому надавався час для ознайомлення з висновком експерта та роз'яснювалося право на подання клопотання про призначення комісійної, комплексної, додаткової або повторної експертизи, таких клопотань суду не подав. Також право на подання клопотань про призначення експертизи для визначення вартості автомобіля OPEL VIVARO, номерний знак [NUMBER] було роз'ясненої судом і представнику [PERSON] Таких клопотань під час розгляду справи до суду не надходило. Зауваження представник позивача стосовно того, що експертиза була проведена без фактичного огляду автомобіля, що виключає підстави для прийняття судом її висновків, не приймаються судом з огляду на те, що згідно висновку експерта саме [PERSON] та [PERSON], як колишній та дійсні власники майна не надали експерту для огляду предмет дослідження (а.с.44, т.1), а тому експертиза була проведена за матеріалами наданої цивільної справи. З урахуванням всіх досліджених доказів суд вважає, що існують правові підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача Ѕ частин вартості автомобіля марки OPEL VIVARO, номерний знак [NUMBER] саме в розмірі 68 635 гривень 00 копійок, виходячи з вартості спірного рухомого майна в розмірі 137 270 гривень 00 копійок (а.с.62, т.2). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із задоволенням первісного та зустрічного позовів судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Також з [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню витрати [PERSON] за проведення судової експертизи в розмірі 1386 гривень 00 копійок (а.с.43,т.2).

Outcome: approved