Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору довічного утримання та договору дарування. Посилається позивач на те, що [INFO] померла його тітка [PERSON], яка мешкала в [ADDRESS]. Після смерті останньої відкрилась спадщина у вигляді наступного майна: квартири [ADDRESS]; будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]; гараж, який знаходиться на території м. Києва. 19.03.2011 року позивач подав до одинадцятої КДНК заяву про прийняття спадщини. Однак нотаріусом було повідомлена позивача про те, що [PERSON] було складено заповіт на все майно на [PERSON]. Даний заповіт позивач вважає недійсним з наступних підстав. Померла [PERSON] була рідною тіткою позивача по батькові. Вона та батьки разом підтримували батьківський дім в с. Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області. [PERSON] на все літо виїжджала з Києва жити до села, батько постійно навідувався до неї та допомагав. Після смерті батька [INFO] тітка поступово все менше і менше прагла до спілкування з родиною позивача, відмовляючись від допомоги. [PERSON] була інвалідом з дитинства, знаючи про її проблеми зі здоров»ям, а також про те, що рідних дітей у неї не було, позивач та його мати всіляко намагалися допомогти їй. Хвороба тітки прогресувала, в останні роки життя її пам»ять дуже погіршилась, спостерігались симптоми склерозу. Сама вона не визнавала те, що у неї існують проблеми, не вірила рідним та була дуже піддатлива на вплив зовні. Таким фізичним та психічним станом тітки неодноразово користувались нечесні люди. Так невідомі позивачу особи нав»язали [PERSON] ідею спасіння, яке вона може здобути лише в разі постійного відвідування засідань свідків Ієгови та внесення різноманітних пожертвувань. Також за настановами свідків Ієгових тітка в останні роки життя відрізала себе від цивілізованого світу, відмовлялась іти на будь-який контакт, спілкувалась виключно із іншими свідками. [PERSON], також належить до свідків Ієгових. Негативна реакція тітки на спілкування з нею позивача з кожним разом все більше посилювалась. Одного разу тітка зазначила в розмові, що в церкві їй пояснили, що її рідні можуть викинути її з вікна. [PERSON] перед смертю знаходилась в безпорадному стані, мала стійкі проблеми зі здоров»ям та перебувала під психічним примусом. Позивач переконаний, що ідея складання заповіту на абсолютно чужу для неї людину, [PERSON], яка також є прихильницею віросповідання свідків Ієгових була нав»язана зовні. Враховуючи викладене позивач вважає, що порушені його права та просив суд визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений державним нотаріусом 11-ї КДНК. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане державним нотаріусом 11-ї КДНК на ім»я [PERSON]. Визнати недійсними свідоцтва про право власності відповідачки на квартиру [ADDRESS] та на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Під час розгляду справи позивач подав доповнення до позовної заяви посилаючись на наступне. [INFO] померла [PERSON], яка уклала договір довічного утримання, на підставі чого передала ? своєї квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідачці. 20.11.2010 року [PERSON] уклала договір дарування, на підставі якого остання подарувала ? своєї квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідачці. Враховуючи доповнення до позовної заяви посилаючись на ст.ст.203, 225, 1218, 1221, 1223, 1233, 1234, 1257, 1269, 1301 ЦК України позивач просив суд визнати недійсним договір довічного утримання від 18.03.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 658; договір дарування від 20.11.2010 року, укладений між [PERSON] на ім*я [PERSON], посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Яворською Н.В. та зверєстрованим в реєстрі за № 7-1320; заповіт від 20.01.2004 року , посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № сс-57; заповіт від 14.10.2010 року, посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Яворською Н.В. та зареєстрований в реєстрі № 1173 на ім*я [PERSON] та свідоцтва про право на спадщину від 24.05.2011 року, виданих на ім*я [PERSON], посвідчені державним нотаріусом 11-ї Київської державої нотаріальної контори Яворською Н.В. та зареєстровані в реєстрі за № 7-612 та 7-614. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з обставин, викладених в позові та просили позов задовольнити. Позивач суду пояснив, що [PERSON] його тітка. З нею він спілкувався в 2000 - 2002 роках, потім з нею не спілкувався, оскільки вона уникала спілкування з родичами. Представник відповідача та відповідач проти позову заперечували з посиланням на те, що родичі з [PERSON] не спілкувалися, не допомогали їй, в зв*язку з чим нею опікалася відповідачка . Просили в задоволенні позову відмовити. Також пояснювали, що [PERSON] в психоневрологічному диспансері не лікувалася. Треті особи в судові засідання не з*являлися про розгляд справи повідомлялися належним чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, експертів, свідків дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. 20.01.2004 року [PERSON] склала заповіт на належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] на ім*я [PERSON], посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори (а.с. 90 звор. т.1) 18.03.2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір відповідно до якого [PERSON], непрацездатна за віком, передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності ? частину квартири за [ADDRESS] взамін чого, [PERSON] зобов*язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення. (а.с.27 т.1) Вказаний договір довічного утримання посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі № 658. 14.10.2010 року [PERSON] склала заповіт на ім*я [PERSON] на все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що матиме право за законом, посвідчений Яворською Н.В. державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори. (а.с. 91 т.1 ) Відповідно до договору дарування ? частин квартири від 20.11.2010 року [PERSON] подарувала [PERSON] ? частини квартири [ADDRESS]. Договір дарування ? частин квартири посвідчено державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Яворською Н.В. та зареєстровано в реєстрі № 7-1320. [INFO] [PERSON] померла. (а.с.90 т.1) Як вбачається з довідки форми № 3 [PERSON] до дня смерті була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом з нею відповідно до довідки форми № 3 зареєстрована та проживала [PERSON] з 08.04.2004 року. (а.с. 92 звор.т.1) В строки визначені законом [PERSON] звернулася з заявою до 11-ї Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (а.с.89 звор. т.1) 19.03.2011 р. [PERSON], який є рідним племінником спадкодавця подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 104 т.1). Батько позивача , рідний брат спадкодавця [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] (а.с. 105 т.1). 24.05.2011 року [PERSON] звернулася до 11-ї Київської державної нотраільної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на гаражний бокс [NUMBER] в ГБК «Промінь», що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , що розташований за адресою : [ADDRESS]. 24.05.2011 року державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Яворською Н.В. видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на ім*я [PERSON] на гаражний бокс [NUMBER] в ГБК «Промінь» , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : [ADDRESS]. (а.с.114 звор., а.с. 115 т.1) Свідок [PERSON] - мати позивача, суду пояснила, що до 2001 року спілкувалася з [PERSON] [PERSON] рідна сестра її чоловіка, з дитинства була інвалідом. Після смерті свекра з ними відмовилася спілкуватися, з посиланням на те, що родичі її викинуть з балкона. Почала спілкуватися з свідками Ієговими. Була дуже нервова. Приступи епілепсії були у сні. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] її двоюрідна сестра. Пояснила, що [PERSON] в дитинстві навчалася в школі для розумово відсталих дітей. Поведінка в неї була неадекватна. В 2010 році зустріла її в автобусі, вона розповідала, що пішла в секту. З родичами ні з ким не спілкувалася, була агресивно проти них налаштована. Психічних розладів за нею не спостерігала. Свідок [PERSON] суду пояснив , що проживав у належному [PERSON] будинку в [ADDRESS] з 2003 року. Про відповідачку [PERSON] ніколи нічого поганого не говорила. Ніякі психічні вади не спостерігав за [PERSON]. Хотів її помирити з племінником, проте вона не бажала, з посиланням на те, що вони від неї відмовилися. Матеріальну допомогу [PERSON] потребувала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживала у належному [PERSON] будинку в [ADDRESS] з 2007 року. [PERSON] на літо приїздила в село, проте в Київ їздила за пенсією. Говорила, що в Києві неї доглядає жінка. Стосунки з відповідачкою у померлої були гарні. Віталіка і його маму бачила. [PERSON] говорила, що родичі не бажають їй допомагати. [PERSON] відвідувала секту Ієгових. Любила спати, читати, телевізор дивитися. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у [PERSON] орендувала житло по вул. Вишгородській в м.Києві з 2005 року. [PERSON] ніколи не перебувала на обліку у психоневрологічному диспансері. У [PERSON] у квартирі крім неї на квартирі проживала іще одна дівчина . [PERSON] часто згадувала родичів, сумувала за ними . Останній рік життя вона лежала в лікарні, [PERSON] за нею доглядала. Стосунки були теплі, родинні. Коли вона вселялася в квартиру, то їй сказали, що заселяється до двох сестер. [PERSON] була тиха , спокійна. Часто згадувала [PERSON] та свого брата. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 2000 по 2006 р. працювала двірником та обслуговувала будинок [ADDRESS]. У [PERSON] була заборгованість по квартирній платі і тому з нею познайомилася. Їй було відомо , що [PERSON] інвалід дитинства, з її слів. Психологічних відхилень у [PERSON] не бачила. У неї щось було з рукою, перед собою руку носила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] перебувала у неї на обліку як у лікаря психіатра у психоневрологічному диспансері № 3. Стаціонарне лікування їй не призначалося. ДЦП в неї було та порушення функцій руки були та інтелектуальна недостатність. У людей з таким діагнозом нормальна форма мислення. Неадекватно може оцінювати окремі ситуації. В неї була середня ступінь розумової відсталості. Останні три роки психотропні ліки [PERSON] не призначалися. Ухвалою суду від 21.05.2012 року по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза. 28.12.2012 року по справі проведена експертиза , яка надійшла до суду 07.02.2013 року. Відповідно до акту повторної комісійної судової-психітричної експертизи від 28.12.2012 року [PERSON] на час складання заповітів ( від 20.01.04 р. та 14.10.10 р.), договору довічного утримання (18.03.04 р.) та договору дарування (20.11.2010 р. страждала Стійким хронічним психічним розладом у вигляді резидуально - органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу з психічним недорозвитком у вигляді помірної розумової відсталості та епілептиформного синдрому в анамнезі ( F02.8, Р 11.2, 21.0) і за своїм психічним станом тоді не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (а.с. 238-241 т.1). В судовому засіданні був допитаний експерт [PERSON] котрий суду пояснив, що помилково було зазначено, що експертиза є повторною. Також суду пояснив, що [PERSON] була психічно недорозвита, страждала недоумством, мала хронічний стійкий психічний розлад. З урахуванням показів свідків, медичної документації, комісія прийшла до висновку, що [PERSON] страждала недоумством. Була інвалідом з дитинства. Із захворювань мала атеросклероз, енцифолопатію, ДЦП. В неї була виражена дебільність, що є синонімом олігофренії, яка взагалі не лікується і на протязі всього життя була недієздатною, а тому не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання спірних правочинів. Експерт [PERSON] суду пояснив, що у [PERSON] були розлади психіки невиліковні. Захворювання протікає таким чином, що покращень не буває. Також експерт зазначав, що при наявності захворювань , що були у [PERSON] її не повинні були знімати з обліку в психоневрологічному диспансері. Відповідно до ст.7 Закону України «Про психіатричну допомогу», діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смертів, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров*я для застосування в Україні. Відповідно до п.4 наказу Міністерства охорони здоров*я України від 18.08.1998 р. № 255 «Про підготовку до введення Міжнародної статистичної класифікації хвороб Десятого перегляду (МКХ-10) , прийнято вважати «Міжнародну статистичну класифікацію хвороб та споріднених проблем охорони здоров*я , Десятий перегляд (Перелік тризначних рубрик)», підготовлену Центром медичної статистики (Київ, 1996), інформаційним варіантом МКХ-10. Відповідно до МКХ-10: F 71, помірна розумова відсталість характеризується конкретністю, непослідовністю, туго рухомістю мислення. Проте, висновок не ґрунтується на фактах, які б містили прояви помірної розумової відсталості відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб. Висновок експертів ґрунтується на тому, що патогенні чинники родової травми призвели до стійкого ураження центральної нервової системи, внаслідок чого підексперта була соціально дезадаптованою та потребувала постійного стороннього догляду. Проте, в ході розгляду справи встановлено, що підекспертна певний період часу працювала, проживала сама і сама себе обслуговувала, укладала договори з постачальними організаціями щодо постачання послуг і реконструкції своїх боргових зобов*язань, вчиняла дії по приватизації майна. Позивач посилається на те, що [PERSON] була інвалідом дитинства, останнім часом потребувала стороннього догляду та допомоги , однак внаслідок нав*язних переконань відмовлялася приймати від їх сім*ї. При цьому слід зазначити, що позивач близько 10 років не спілкувався зі своєю рідною тіткою [PERSON] В судових засіданнях позивач посилається на те, що [PERSON] попала під вплив секти з урахуванням її психічного стану, проте за її життя він ніякі дії не вчиняв, а саме: не звертався, а ні до правоохоронних органів, а ні до органу опіки та піклування для визнання особи недієздатною. За клопотанням представника відповідача по справі була призначена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза для визначення психічного стану померлої [PERSON], оскільки вищевказаний висновок експертів є таким, що суперечить матеріалам справи та викликає сумнів в його правильності з огляду на недотримання норм законодавства, якими експерти повинні були керуватися при проведенні експертизи. Предметом спору є правочини за період з 2004 по 2010 роки, проте за вказаний період ніяких фактів про наявність у [PERSON] ознак помірної розумової відсталості експертам на дослідження надано не було , а тому просила суд призначити по справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу . Позивач та його представник проти заявленого клопотання не заперечували. Як вбачається з акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 30ц в період який цікавить суд, [PERSON] страждала на органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (родова травма, наслідки перенесеної нейроінфекції, ЧМТ, церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з когнітивними порушеннями, емоційно-вольовими розладами. Проте, визначити глибину цих проявів та вплив їх на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними в цей період, неможливо через недостатність та суперечність даних. (а.с. 118-125 т.2) Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент , коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Заповітом, відповідно до вимог ст.1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно зі ч.1 ст.1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов*язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року роз*яснено, що заповіт може бути визнано недійсним, тільки якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров*я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Разом з тим , в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня, 16 травня та 2 листопада 2011 року постановлених у справах про подібні правовідносини, а також у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.02.2012 року, суди вказують , що підставою для визнання правочину недійсним по ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що при складанні заповітів, договору дарування та договору довічного утримання волевиявлення [PERSON] було не вільним та не відповідало її внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент укладення правочинів вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними (ст.225 ЦК України). В зв*язку з цим суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог про визнання заповітів, договору дарування та договору довічного утримання недійсним слід відмовити. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В ході розгляду справи судом не встановлено підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину , а тому в задоволенні даних вимог також слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed