Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що перебуває у шлюбі з [PERSON] з 28.08.2004 р., який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1015. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . З жовтня 2012 року шлюбні відносини між сторонами припинились внаслідок відсутності взаєморозуміння, вони з відповідачем мають різний побут, різні бюджети та окреме особисте життя. Позивач мешкає з іншою жінкою, з якою має трьох спільних неповнолітніх дітей 2016 року народження, 2019 року народження та 2020 року народження. За наведених обставин позивач просить розірвати шлюб. 28.01.2021 ухвалою Оболонського районного суду м. Києва позов залишено без руху, надано час для усунення недоліків. Ухвалою від 10.02.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. 26.03.2021 року відповідачем до Оболонського районного суду м. Києва подано відзив на позовну заяву, в якому остання заперечує проти задоволення позову, вказуючи, що з позивачем [PERSON] вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 28.08.2004, від якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . На теперішній час позивач мешкає окремо, дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Крім того, [PERSON] матеріальної допомоги не надає, зазначаючи, що на його утриманні знаходиться ще троє дітей, однак при подачі вказаної позовної заяви її намірами щодо збереження сім`ї позивач не цікавився. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання вчетверте не з`явилася, надіслала клопотання про відкладення судового засідання. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність може розглядатися як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень втілюється у неприпустимості зловживання правом, яку зазвичай виводять із конституційних положень, згідно з якими здійснення прав та свобод людини не повинне порушувати права та свободи інших осіб; заборони обходу закону, тобто ухилення від застосування обов`язкового правила шляхом використання легального засобу, але з негативними намірами, при цьому обхід закону передбачає свідоме створення суб`єктами права певного фактичного складу (чи утримання від його створення) з метою забезпечити щодо себе дію одного правового припису та/чи не допустити дію іншого. Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про розгляд вказаної заяви, скористалися своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, належним чином не обґрунтувала своє клопотання про перенесення розгляду справи, розгляд справи вже неодноразово відкладався раніше за клопотанням відповідача та у зв`язку з неявкою відповідача, суд вважає, що має місце зловживання процесуальними правами з боку відповідача, а тому, з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів. Крім того, заперечення відповідача на позов викладені останньою у відзиві на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи та береться судом до уваги. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. 28.08.2004 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, про що було зроблено актовий запис №1015, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 28.08.2004. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.10.2007. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч.1 ст.112 СК України при розгляді справи суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прозахист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 12 Європейської Конвенції по правам людини чоловіки та жінки, які досягли шлюбного віку, мають право вступати в шлюб и створювати сім`ю у відповідності з національним законодавством, яке регулює здійснення цього права. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «ФернандесМартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно з роз`ясненнями п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647\\98). Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами були припинені з жовтня 2012 року, сторони почали проживати окремо. На теперішній час позивач мешкає з іншою жінкою, у цивільному шлюбі з якою в них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Під час розгляду справи відповідачем не було надано об`єктивних доказів, які б свідчили про можливість збереження сім`ї, більш того [PERSON] у своєму письмовому відзиві підтверджує факт окремого проживання з позивачем, а її незгода з розірванням шлюбу полягає у відсутності матеріальної допомоги з боку позивача на утримання спільної дитини, а також неналежне виконання останнім батьківських обов`язків. Проте вказані обставини не мають значення при вирішенні питання про розірвання шлюбу, питання щодо утримання дітей батьками може бути предметом розгляду в іншому судовому провадженні. Враховуючи наведене, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, вважає його таким, що не підлягає збереженню. Оскільки, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved