Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартири, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Центральна, буд. 183 корп. А, кв. 102. Право власності на квартиру підтверджується договором купівлі-продажу від 11.02.2016 року. Відповідно до п.6 вказаного договору продавець [PERSON], зобовязався знятись з реєстраційного обліку до 11 лютого 2017 року. Але на час подання позову відповідач своє зобовязання не виконав. Позивач не звертався до відповідача з проханням, щоб він добровільно знявся з реєстраційного обліку, оскілки останнє відоме йому місце проживання відповідача це адреса його квартири: м. Синельникове, вул. Центральна, буд. 183 корп. А, кв. 102. Згідно довідки Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Південний 183А» № 7 від 06.03.2017 року, [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [INFO] корп. А кв. 102, але не мешкає протягом останніх шести місяців. Позивач посилається, що відповідно до вимог ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 17 Загальної декларації людини 1948 року, ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник який має підстави передбачити можливість порушення права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У звязку з цим, позивач просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Центральна буд. 183 корп. А кв. 102. Позивач до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився по невідомим суду обставинам, про причини своєї неявки суду не повідомив. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно договору купівлі-продажу від 11.02.2016 року [PERSON] діючий від себе та на підставі довіреності від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON] передали у власність [PERSON] квартиру № 102, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Леніна, буд 183 корп. «а». Відповідно до довідки Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Південний 183А» № 7 від 06.03.2017 року, [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [INFO] корп. А кв. 102, але не мешкає протягом останніх шести місяців. Згідно п.5, п.34 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1,2 т. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка, вказують на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна квартира не має державної реєстрації, тобто у позивача повинно виникнути право власності з дня державної реєстрації на нерухоме майно. Крім того, позивач просить суд визнати [PERSON], таким що втратив право користування квартирою № 102 за адресою: м. Синельникове, вул. Центральна, буд. 183 корп. А, тоді як згідно листа адресно-довідкового бюро відповідач зареєстрований у кв. № 107 за вищевказаною адресою. За таких обставин, позивач дійшов помилкового висновку про набуття ним права власності на квартиру лише на підставі договору купівлі-продажу, оскільки доказів, щодо державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач не надав, тому такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах закону та є передчасними. Таким чином, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити. У звязку з цим згідно ст. 88 ЦПК України не підлягають й стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного та ст.ст. 328, 334, 386 ЦК України, 150 ЖК України, Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: dismissed