Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] , в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на частку у розмірі 1/3 у праві власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , та визнати дійсним договір міни нерухомого майна між ним та [PERSON] .. Як встановлено ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. З наданих суду документів вбачається, що спір виник з приводу двох об`єктів нерухомого майна, стосовно яких був складений договір міни від 11.02.2021р., за яким позивач та відповідач узгодили обмінятися цими об`єктами. Враховуючи, що за умовами п.2 договору міни вартість об`єкта, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , є більшою, ніж вартість об`єкта, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , тому спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою, а саме Савранським районним судом Одеської області, що відповідає приписам ч.1 ст.30 ЦПК України. 12.05.2021р. до суду надійшла заява про визнання відповідачем позову. Як встановлено ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. 11.02.2021р. позивач та відповідач [PERSON] підписали у простій письмовій формі договір міни, за яким позивач зобов`язався передати відповідачу у власність квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 50,3кв.м (надалі квартира), в обмін на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,6кв.м (наладі будинок), а відповідач [PERSON] зобов`язалася прийняти квартиру та передати у власність позивача будинок (а.с.8). Враховуючи те, що вартість будинку є більшою ніж вартість квартири, сторони узгодили суму грошової доплати у розмірі 50000,00грн. (п.3 договору міни). Сторони також узгодили посвідчити цей договір нотаріально протягом двох тижнів з дня його підписання (п.7 договору міни). Згодом відповідач [PERSON] відмовилася від нотаріального посвідчення договору міни посилаючись на те, що позивач є власником тільки 2/3 частки квартири, а 1/3 частка у праві власності на квартиру належить іншій особі. Позивач з такою відмовою не згодний та посилається на те, що він є власником усієї квартири, оскільки набув право власності не тільки на 2/3 частки, що підтверджується Витягом з реєстру нерухомого майна, а ще і на останню 1/3 частку, яка формально рахується за [PERSON] , але за законом належить саме позивачу, оскільки він набув на неї право власності за давністю володіння. Оцінюючи ці доводи, суд виходить з наступного. Як встановлено на підставі наданих суду доказів, 12.02.1993р. Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , яке посвідчує, що квартира за адресою [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Зазначені обставини були встановлені рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 23.07.2015р. у справі №522/10028/15-ц (а.с.12-14). Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи, що у цій справі бере участь сторона, яка брала участь у розгляді справи №522/10028/15-ц, а саме [PERSON] , то усі обставини, встановлені рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 23.07.2015р. у справі №522/10028/15-ц, не підлягають доведенню у цій справі. Крім того, цим рішенням суду було визначено, що частки у праві власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є рівними. Тобто, частка кожного з вказаних співвласників у праві власності на зазначену квартиру дорівнює 1/3. 01.02.1994р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір зберігання майна, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] в безоплатне зберігання належну йому частку у квартирі за адресою [ADDRESS] ; строк зберігання становив п`ять років (а.с.21). За вказаним договором зберігання майна [PERSON] набула право особисто користуватися часткою, що належала [PERSON] , а також надавати це майно в користування третім особам. Після укладання договору зберігання майна від 01.02.1994р. [PERSON] залишив квартиру та скасував реєстрацію свого місця проживання за місцезнаходженням квартири. Це підтверджується довідками (витягами з домової книги про склад сім`ї) КП ЖКС «Портофранківський» №40595 від 14.12.2009р. (а.с.20), №26 від 18.01.2010р. (а.с.18) та №238 від 14.01.2015р. (а.с.19). 06.11.2015р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іващенко О.І. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий №495, за яким [PERSON] успадкувала 1/3 частку квартири під [ADDRESS] після смерті її чоловіка [PERSON] (а.с.16), та 06.11.2015р. на підставі цього Свідоцтва про право на спадщину за законом здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частку вказаної квартири (а.с.17). Таким чином, частка [PERSON] у праві власності на зазначену квартиру стала 2/3, а частка [PERSON] 1/3. 19.12.2019р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л. Юдіну О.Ю. було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий №979, за яким [PERSON] успадкував 2/3 частки квартири під [ADDRESS] , які належали спадкодавцю [PERSON] (а.с.10), на підставі якого цього ж дня було здійснено державну реєстрацію права власності позивача на 2/3 частки цієї квартири (а.с.11). Як встановлено ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому, частиною 3 ст.344 ЦК України встановлена спеціальна норма, відповідно до якої, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років з часу спливу позовної давності. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст.344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004р. (п.1 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу), тому норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001р.. При цьому, відповідно до ч.2 цієї статті, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Отже, оскільки [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном на підставі договору та відкрито, безперервно володіла цим нерухомим майном, а позивач є спадкоємцем [PERSON] , то позивач має право приєднати до часу свого володіння майном увесь час, протягом якого цим майном володіла [PERSON] .. Враховуючи, що [PERSON] отримала у користування нерухоме майно за договором зберігання майна від 01.02.1994р., а строк дії цього договору 5 років, то власник майна, переданого на зберігання, [PERSON] , повинен був забрати майно зі зберігання починаючи з 01.02.1999р.. Як було визначено ст.71 ЦК УРСРС 1963 року, який діяв на момент закінчення строку зберігання майна за договором, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст.76 ЦК УРСРС 1963 року). Перебіг строку позовної давності, розпочавшись 01.02.1999р., закінчився 01.02.2002р.. Таким чином, строк володіння майном за набувальною давністю у 15 років має обчислюватись саме з цієї дати 01.02.2002р. (п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). На момент пред`явлення цього позову позивач добросовісно заволодів майном, відкрито та безперервно володіє ним більш ніж 18 років, з урахуванням строку володіння особою, спадкоємцем якої є позивач, що підтверджується документами про прийняття позивачем спадщини та тим, що відповідно до відмітки у паспорті позивача спірна квартира є його зареєстрованим місцем проживання (а.с.23). Таким чином, суд вважає, що існують усі обставини, з якими закон пов`язує можливість набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Суд також звертає увагу на те, що відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, для виникнення права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно аби суд ухвалив відповідне рішення. Між тим, позивач не надав доказів існування рішення суду, яким би за ним було визнано право власності на частку у розмірі 1/3 у праві власності на квартиру. За таких обставин, суд відхиляє доводи позивача, що він є власником усієї квартири, а тому відмова відповідача [PERSON] від укладання договору міни є цілком обгрунтованою. Але, незважаючи на це, суд вважає, що позовні вимоги про визнання позивача таким, що набув у власність за набувальною давністю частку у розмірі 1/3 у праві власності на квартиру підлягають задоволенню з підстав, що викладені вище. Вирішуючи питання стосовно позовних вимог про визнання дійсним договору міни, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. З приводу застосування ст.220 ЦК України у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зверталось увагу на те, що при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. За змістом ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено ст.716 цього Кодексу, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно зі ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Але, як вже було встановлено раніше, позивач уклав договір міни щодо усієї кварти, у той час як йому на праві власності на цю квартиру на момент підписання договору міни належало тільки частка у розмірі 2/3. Згідно ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи, що позивач не є власником усієї квартири, тому договір міни є нікчемним з підстав не тільки недотримання обов`язкової вимоги щодо його нотаріального посвідчення, а й ще унаслідок порушення положень ст.ст.317, 658 ЦК України щодо права розпорядження майном. У постанові Верховного Суду від 18.11.2020р. у справі №569/6427/16 був викладений правовий висновок, згідного якого «тлумачення статті 220 ЦК України свідчить про те, що рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги про його нотаріальне посвідчення «зцілює» тільки таку ваду, як відсутність нотаріального посвідчення договору». За таких обставин, у задоволені позовної вимоги про визнання дійсним договору міни слід відмовити.

Outcome: partial