Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про визнання права власності за набувальною давністю у кімнаті гуртожитку, посилаючись на те, що він раніше перебував у трудових відносинах з підприємством, якому було виділено у користування декілька кімнат у гуртожитку, належному на праві власності позивачу. В подальшому адміністрація підприємства, на якому працював позивач,виділилапозивачу для проживання кімнату у такому гуртожитку. Після ліквідації підприємства на якому працював позивач, останній продовжив проживати у кімнаті, вільно користуватися нею, нести тягар утримання, отже термін безперервного проживання позивача у кімнаті гуртожитку становить 23 роки. За таких обставин, позивач вважає що має право власності на кімнату у гуртожитку, яке підлягає визнанню за набувальною давністю на підставі судового рішення. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність останнього позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив. Представники відповідача надали заяви про розгляд справи у відсутність останніх, проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав зазначених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16.03.1971 Дарницький фанерний завод та ВАТ Український інститут по проектуванню деревообробних і меблевих підприємств «Укрдіпродеревопром» уклали договір про передачу у користування останньому семі кімнат гуртожитку заводу за адресою: [ADDRESS] для заселення одинокими працівниками згідно рішення Київського міськвиконкому № 89 від 18.01.1971 /а.с. 7/. Згідно акту передано зокрема і кімнату [NUMBER] /а.с. 8/. 02.09.1993 відповідач, який є правонаступником ОП «Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів», реорганізованого з Дарницький фанерний завод у Київський фанерний завод в подальшому в ОП «Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів», в подальшому у ЗАТ «Фанери та плити», в подальшому у ПрАТ «Фанери та плити», на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованому у встановленому законом порядку, набув право власності на гуртожиток готельного типу за адресою: [ADDRESS] /а.с. 9 -10, 56 - 58/. 26.02.2004 ВАТ Український інститут по проектуванню деревообробних і меблевих підприємств «Укрдіпродеревопром» надіслало лист ЗАТ «Фанери та плити» про те, що у кімнаті [NUMBER] проживає та зареєстрований позивач /а.с. 11/. Відповідно до відмітки у паспорті позивача, останній зареєстрований [ADDRESS] /а.с. 12,13/. Таким чином, на момент вселення позивача у кімнату [NUMBER] та реєстрації за вказаною вище адресою, позивач знав, що поселяється у кімнату гуртожитку. Позивачем не доведено, що останній не знав, що гуртожиток перебуває у власності. Учасниками справи у заяви по суті справи визнано, що позивач з часу реєстрації у гуртожитку за вказаною адресою безперервно проживає у кімнаті [NUMBER], тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України така обставина не підлягає доказуванню, оскільки у суду не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання.Згідно копій квитанцій за оплату житлово - комунальних послуг позивач сплачує житлово - комунальні послуги на рахунок відповідача /а.с. 14 - 15/. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Відповідно до ст. 344 ЦК України набути право власності можна за таких умов: річ, що опинилася у володінні, є об'єктивно чужою; володілець вважає майно своїм; заволодіння відбулось добросовісно; володіння було відкритим та продовжувалось безперервно протягом встановленого строку (десять років - для нерухомого майна). Однак ці всі умови не забезпечують права на набуття об'єкту власності, якщо у об'єкта є власник. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Факт користування чужим майном у якого є власник не є підставою виникнення права власності за набувальною давністю. (Постанова ВС від 03.12.2018 у справі№ 153/608/17). Згідно висновку ВСУ 20.07.2015 у справі № 3-87гс15, положення ст. 344 ЦК України не застосовуються у випадку, коли володіння здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (наприклад, договорів оренди чи користування), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до постанови ВС від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17 суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна. При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, виходячи з наступного. Суд вважає, що позивач, на момент вселення у кімнату гуртожитку був обізнаний із тим, що останній перебуває у власності, що виключає критерій добросовісності володіння.Відповідач є власником гуртожитку в якому знаходиться кімната в якій проживає позивач, відповідач здійснює управління майном, зокрема належне надання житлово - комунальних послуг, особам які проживають у гуртожитку за рахунок оплати послуг такими особами, що свідчить про те, що власник майна не відмовився від свого майна, а продовжує забезпечувати його утримання. Що стосується наявності титулу володіння позивача кімнатою, суд вважає зазначити що позивач вселився у кімнату на відповідній правовій підставі, а саме за рішенням адміністрації підприємства з яким перебував у відповідних правових відносинах, і якому було передано на підставі договору сім кімнат, зокрема і ту до якої вселився позивач. Згідно ч. 1 ст. 128 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім'ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Згідно ст. 129 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Враховуючи те, що будь які документи, що стосуються надання позивачу кімнати у гуртожитку в архіві державної адміністрації не зберіглись /а.с. 6/, проте враховуючи інформацію, що міститься у листі підприємства, в якому працювала позивач /а.с. 13/, суд вважає, що передбачені законом правові підстави для вселення позивача мали місце, інакше реєстрація позивача за місцем проживання не була б проведена. Таким чином володіння позивача кімнатою у гуртожитку не може вважатися безтитульним. Отже, суд вважає, що між сторонами фактично склалися правовідносини по використанню позивачем кімнати у гуртожитку належному відповідачеві, оскільки підстави для виселення позивача з гуртожитку не мали місця і на даний час не встановлені, а сам факт користування чужим майном у якого є власник між іншимне є підставою виникнення права власності за набувальною давністю. З наведеного вбачається, що доводи позивача не створюють сукупності юридичних елементів, які б давали підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed