Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання ордеру недійсним, виселення з наданням іншого житлового приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що будинок № 42 по вул. Новоселівській у м. Дніпропетровську належить на праві приватної власності ФОП [PERSON] До укладення договору купівлі-продажу будинок № 42 по вул.Новоселівській у м. Дніпропетровську належав ВАТ «Металугрмаш» та використовувався ним у якості гуртожитку для тимчасового поселення у ньому одиноких працівників підприємства, оскільки будівля гуртожитку була введена в експлуатацію як гуртожиток для проживання одиноких громадян на 100 койко-місць заводу ім. Красіна Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради трудящих (нині Публічне акціонерне товариство «Металургмаш»). Після придбання гуртожитку за договором купівлі-продажу, позивачем було встановлено, що в гуртожитку мешкає відповідач у справі [PERSON] та її син [PERSON], які не мали трудових відносин а ні з попереднім, а ні з сучасним власником будинку. Відповідно до форми «А» відповідачі зареєстровані в гуртожитку по вул. Новоселівській. 42 у м. Дніпропетровську. Згідно відтиску штемпеї про реєстрацію в паспортах відповідачів, вони зареєстровані у кімнаті № 6 гуртожитку по вул. Новоселівській, 42 у м.Дніпропетровську. На вимогу власника предявити ордер, як законну підставу для вселення до гуртожитку, відповідачка [PERSON] відповіла відмовою. Тому позивач вважає, що відповідачі без законних на те підстав заселилися до гуртожитку, та самоуправно, без згоди [PERSON], як власника, розширили житлову площу, заселивши кімнати №№ 10/2 та 11/2 загальною площею 38,3 кв.м. Про наявність у відповідачки ордеру позивачу стало відомо лише у 2013 році, під час судового розгляду цивільної справи за його позовом до відповідачів про усунення перешкод в реалізації права власності ФО [PERSON] на зазначене нерухоме майно. Після ознайомлення з копією наданого відповідачкою ордеру позивачем, після співставлення номерів кімнат, зазначених в ордері, з технічним паспортом гуртожитку по вул. Новоселівській, 42 у м. Дніпропетровську було встановлено, що ордер виданий на нежитлове приміщення, оскільки кімната № 18, зазначена в ордері відповідно до технічного паспорту є вбиральнею, тобто, нежитловим приміщенням. Зазначена обставина є порушенням порядку й умов надання житлових приміщень, і як наслідок, підставою для визнання ордеру недійсним. Спірні кімнати відносяться до жилих приміщень в будинках приватного житлового фонду, тобто правовідносини, між власником жилих приміщень та проживаючими регулюються вимогами Глави 6 Житлового кодексу України - Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду . У відповідності до вимог «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» запропонував відповідачам по справі укласти з ним у письмовій формі договір на надання послуг та на проживання. Відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] укласти такий договір відмовляються. Так позивач змушений за свій рахунок утримувати будинок, у якому мешкають відповідачі у справі, прибудинкову територію і проводити оплату за комунальні послуги, які надаються не йому, а відповідачам у справі з водопостачання, водовідведення, за електричну та теплову енергію, вивезення побутових відходів, і не може належним чином реалізувати свої права, як власника будинку, передбачених ст. 317 ЦК України. Протиправна поведінка відповідачів створює перешкоди ФОП [PERSON] в здійсненні ним права власності на жилий будинок, здійснення підприємницької діяльності, здійсненню ним свого права на користування та розпорядження своїм майном, позбавляє його можливості використати своє майно на власний розсуд - розмістити в кімнатах № 10/2, 11/2 осіб, які потребують здійснення своїх конституційних прав на найм житла, позбавляє його права на отримання грошових коштів за користування його майном - кімнатою в жилому будинку №42 по вул. Новоселівській у м. Дніпропетровську, в звязку з чим, звертається до суду з даним позовом та просить суд визнати ордер, відповідно до якого [PERSON] надані у відособлене користування дві жилі кімнати: №№ 16 та 18 площею 37,9 кв.м. у будинку №42 по вулиці Новоселівській у м. Дніпропетровську недійсним та виселити відповідачів зі спірних кімнат з наданням іншого житлового приміщення кімнати №16 у гуртожитку по вулиці Новоселівській, буд. 42 у м. Дніпропетровську; зобовязати сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпропетровського МВ УМВС України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку у кімнатах №10/2, 11/2 гуртожитку по вулиці Новоселівській у м. Дніпропетровську та стягнути з відповідачів судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в змісті позову. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, просила суд в його задоволенні відмовити, підтримавши надані суду письмові заперечення на позов. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, просив суд в його задоволенні відмовити, зазначивши про пропуск позивачем строку позовної давності щодо визнання ордеру недійсним та відсутності поважних причин у позивача для його поновлення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином, надавши заяву про слухання справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечує та вважає їх безпедставними. Треті особи - Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області, Публічне акціонерне товариство «Металургмаш», завчасно та належним чином сповіщені про слухання справи, до судового засідання своїх представників не направили, надали суду заяви про слухання справи у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] її представника, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачу ФОП [PERSON] належить будівля гуртожитку №42 по вул.Новоселівській у м. Дніпропетровську на підставі договору купівлі - продажу від 04 липня 2000 року, укладеного з ВАТ Металургмаш. Право власності [PERSON] на придбане нерухоме майно було зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації м. Дніпропетровська на підставі реєстраційного посвідчення від 11 липня 2000 року в реєстровій книзі № 630 за реєстровим № 2235/448. До укладення договору купівлі-продажу будинок № 42 по вул. Новоселівській у м. Дніпропетровську належав ВАТ Металугрмаш та використовувався ним у якості гуртожитку. Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану житлову площу. Так, згідно ордеру №8, який був виданий на підставі спільного рішення адміністрації і профкому ВАТ Металургмаш, протокол №56 від 22.12.1998, відповідачам було надано право займати дві кімнати під № 16 та 18 площею 37,9 кв.м. в будинку № 42 по вул. Новоселівській в м. Дніпропетровську, де відповідачі є на разі зареєстрованими в установленому законом порядку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд визнати вказаний ордер недійсним. В задоволенні даної вимоги суд вважає за необхідне відмовити з огляду на таке. Згідно ст. 58 ЖК УРСР на підставі\~\~рішення\~\~про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського\~\~житлового\~\~фонду\~\~виконавчий\~\~комітет районної, міської,\~\~районної\~\~вмісті,\~\~селищної,\~\~сільської Ради народних\~\~депутатів\~\~видає громадянинові\~\~ордер,\~\~який\~\~є\~\~єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.\~\~\~Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Як передбачено ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Під час розгляду справи судами встановлено, що оспорюваний ордер було видано в 1998 році на підставі спільного рішення адміністрації і профкому ВАТ Металургмаш, протокол №56 від 22.12.1998 року. При цьому позов було подано до суду у грудні 2014 року, тобто з порушенням визначеного статтею 257 ЦК України загального строку позовної давності. У позовній заяві позивач посилався на те, що йому стало відомо про факт видачі оспорюваного ордеру лише в 2013 році в процесі розгляду Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська судом справи №401/13511/12 (2/199/1125/13) за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] та її представник вказали про обізнаність позивача щодо видачі вказаного ордеру, оскільки він не тільки знав про його видачу, а і особисто сприяв їй в цьому, так як на той час працював на ТОВ «Металургмаш» на посаді заступника директора з господарської частини. Відповідно до положень ст.ст.\~57,\~58,\~59,\~60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може погодитися з доводами позивача щодо поважності пропуску ним строку звернення до суду з даним позовом, оскільки належними та допустимими доказами цей факт ним не підтверджений, а також, виходячи з того, що позивач, перебуваючи на посаді заступника директора з господарської частини ТОВ «Металургмаш», та клопочучи перед головою правління щодо надання дозволу на проживання в гуртожитку [PERSON], як слідує із наданої відповідачем заяви про надання дозволу на прописку в гуртожитку, міг знати чи довідатися про видачу ордеру. При цьому, суд також враховує той факт, що при видачі спірного ордеру права позивача як власника будівлі гуртожитку, яким він являється на даний час, порушенні не були. Таким чином, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності та відсутності поважних причин для його поновлення. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, пята статті 267 ЦК України). Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом строку позовної давності. За таких підстав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про визнання ордеру недійсним з пропуском строку на подання такого позову, у звязку з чим не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо виселення відповідачів зі спірних кімнат з наданням іншого житлового приміщення кімнати №16 у гуртожитку по вулиці Новоселівській, буд. 42 у м.Дніпропетровську. Щодо вимог позивача зобов'язати Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку у кімнатах №10/2, 11/2 гуртожитку по вулиці Новоселівській у м.Дніпропетровську, суд дійшов наступного висновку. Положення третьої особи у цивільному процесі визначено ст.ст. 34,35 ЦПК України і суттєво відрізняється від правового положення сторін у процесі, зокрема відповідача. Виходячи зі змісту ст. 30,35,36,118 ЦПК України, а також загальних засад цивільного судочинства, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору не можуть бути зобов'язанні до вчинення певних дій. Таким чином, суд не має права у рішенні зобов'язати вчинити певні дії особу, яка не мала статус відповідача у справі, оскільки зобов'язання вчинити певні дії третіх осіб, процесуальним законодавством не передбачено. Питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд вирішує у відповідності до приписів ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed