Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить зобовязати останнього усунути перешкоди в реалізації його права власності на будинок №43/85 з надвірними будівлями та спорудами по вул. Єлізарова в м.Харкові шляхом надання йому ключів від вхідних дверей будинку та хвіртки огорожі подвіря цього будинку; не чинити йому перешкод в користуванні та розпорядженні вказаним житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами; заборонити відповідачу розбирати замощення на подвірї вказаного будинку. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що після смерті матері 24 листопада 2013 року він і його сестра [PERSON] 12.12.2014 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, кожний на 91/200 частин вказаного житлового будинку з надвірними будівлями. Право власності на решта 9/100 частин належить [PERSON], однак у зазначеному будинку проживає лише відповідач, який зареєстрований за вказаною адресою 6 грудня 2005 року, та з цього часу набув право користування займаним приміщенням за згодою [PERSON], який у період з 30.06.2003 року по 01.11.2006 року був одноособовим власником всього будинку. Позивач зазначає, що відповідач своїми діями перешкоджає у здійсненні його права власності на належну йому частину будинку з належними будівлями та спорудами, оскільки не надає до нього доступу. Житловий будинок з будівлями розташований на подвірї, яке має огорожу, хвіртка якої закривається на замок, житловий будинок також закривається на замок, однак відповідач відмовляє у наданні ключів від вхідних дверей будинку та хвіртки огорожі подвіря, перешкоджає фізично у доступі до них. Після набуття ним - позивачем - права власності на частину будинку, відповідач почав розбирати тротуарну плитку на цьому подвірї, яка відповідно до правовстановлюючих документів являє собою замощення та є приналежністю головної речі - будинку. У судовому засіданні представник позивача та 3-ї особи [PERSON] позов підтримав, зазначив, що після судового засідання відповідач погодився на укладанні мирової угоди, обіцяв дати ключі, та не перешкоджати йому у здійсненні прав власника, однак відмовився від підписання мирової угоди. Також зазначив, що дублікати ключів позивач готовий зробити за свій рахунок, однак для цього позивач повинен їх йому надати. Відповідач позов не визнав, надав письмові заперечення проти позову (а.с.55), зазначив, що як особа, яка має право на проживання у цьому будинку, він вправі робити будь-які поліпшення майна, що не зашкоджують в цілому правам власника. Крім того, він не отримував від позивача жодного звернення, та вважає позов безпідставним. Також він подав позов до суду про оспорювання права власності позивача. У судовому засіданні відповідач фактично визнав обставини, на які послався позивач, підтвердив, що дійсно не надає ключі позивачу та не впускає його до будинку, та почав розбирати замощення, однак пояснив, що позов не визнає, оскільки не вважає позивача належним власником частини будинку. Вважає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження реєстрації права власності позивача у встановленому законом порядку. Він зазначає, що за результатами пошуку через веб-сайт ним отримана інформаційна довідка від 16.08.2015 року, яка спростовує доводи позивача про належність йому частини будинку на праві власності. Відповідно до запису у Державному реєстрі праві власності на нерухоме майно 08.02.2007року [PERSON] отримала за договором дарування житловий будинок, з часткою власності 1/1, тому позивач та 3-я особа [PERSON] не можуть бути спадкоємцями на будинок після смерті матері [PERSON] , оскільки на час смерті їй будинок не належав. Вважає, що оформлення вказаними особами спадщини на підставі наданих ними нотаріусу документів вчинено без належних правових підстав. Вислухавши представника позивача та 3-ї особи [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази,суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підстав наступного. 12 грудня 2014 року державним нотаріусом 5-ї Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 91/100 частин житлового будинку № 43/85 з відповідною частиною надвірних будівель по вул. Єлізарова у м.Харкові, в рівних частках, кожному по 91/200 частки, реєстровий номер 4-758. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 91/ 100 часток вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель. До спадщини ходить житловий будинок літер «А-1», житловою площею 57,7 кв.м., загальною площею 90,8 кв.м., та надвірні будівлі та споруди: льох літ. «И», гараж літ. «К», вбиральня літ «Л», огорожа 1-4, зливна яма №5, замощення №1.Свідоцтво про право на спадщину на 91/200 частку житлового будинку видано [PERSON] З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №30908724 від 12.12.2014 року, вбачається, що державним нотаріусом [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом внесено записи про право власності [PERSON] за номером 8054107 на 91/200 частки житлового будинку, та про право власності [PERSON] за номером 8054204 на 91/200 частки житлового будинку. З довідки адміністрації Ленінського району Харківської міської ради № 04-14-1432/0/168-2283 від 02.07.2015 року вбачається, що за зазначеною адресою з 11.06.1997 року зареєстрована [PERSON], та з 06.12.2005 року її чоловік - [PERSON]. З технічного паспорту на вказаний житловий будинок, складеного 30.11.2012 року КП «Харківське міське БТІ», вбачається, що у домоволодінні наявні огорожа, хвіртка, ворота, замощення. Як вбачається з матеріалів справи, з приводу перешкоджання відповідачем у його доступі до будинку, порушення його права власності позивач звертався з заявами 14.07.2015 року та 05.08.2015 року на адресу Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області та 23.09.2015 року зі скаргою на адресу прокурора Ленінського району м. Харкова, отримав відповіді щодо цивільно-правового характеру даного спору. 28.08.2015 року позивач направив на адресу відповідача рекомендованим листом звернення з проханням надати можливість вселитись у будинок, де зазначив, що той його не пускає у двір. Згідно поштового повідомлення адресатом листа отримано 28.08.2015 року. На підтвердження факту розборки відповідачем замощення позивач надав суду фотознімки, в судовому засіданні відповідач підтвердив, що дійсно розібрав вказане замощення. Відповідач не заперечував в судовому засіданні, що не впускав на подвіря у двір та в будинок позивача, пославшись на те, що той не надав йому правовстановлюючих документів на будинок та приходив у нетверезому стані. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2011 року у позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості ремонту робіт та матеріалів та у зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та відшкодування моральної шкоди відмовлено, однак вказане рішення підтверджує лише наявність спору між власником будинку та користувачем, та для розгляду даної справи значення не має. На підтвердження своїх доводів щодо відсутності у позивача права власності на вказаний житловий будинок відповідачем надана суду Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна- житлового будинку № 43/85 по вул. Єлізарова у м.Харкові, сформована 16.08.2015 року за результатами пошуку через веб-сайт [PERSON]. Однак вказана довідка не є допустимим доказом в розумінні ст. 59 ЦПК України, оскільки не видана повноважним органом реєстрації, не містить печатки, а самостійно через веб-сайт отримана позивачем, тому суд не приймає її до уваги, та вона не спростовує інші дані щодо наявності права власності позивача на частину вказаного будинку. Судом приймається до уваги наданий позивачем витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 4640771 від 27.10.2015 року, згідно з яким [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 91/200 частка вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.12.2014 року, та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 47376770 від 11.11.2015 року, оригінали яких оглянуті у судовому засіданні, які є належними, допустимими доказами, тому суд кладе їх в основу рішення. Вказаними доказами повністю спростовуються доводи відповідача щодо відсутності у позивача права власності на вказаний будинок . Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Протокол ратифіковано Законом N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ) від 17.07.1997р.) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Відповідно до ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 7 статті 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності. Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку визначені як ст. 383 ЦК України, так і ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, за правилами даної норми закону власник за допомогою негаторного позову може вимагати усунення будь-яких порушень його права користування та розпорядження власним майном. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що відповідач без належних правових підстав здійснює розбирання замощення, власником якого є позивач, не пускає його на подвіря, перешкоджає його доступу до будинку, не надає ключі від хвіртки та будинку. Внаслідок вчинення відповідачем зазначених дій порушуються права позивача як законного власника вказаного нерухомого майна. Відповідно до вимог ст. 204ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Докази, які б спростовували належне позивачу право власності на вказане нерухоме майно, відповідачем суду не надані. За таких обставин доводи позивача знайшли повне підтвердження у судовому засіданні, ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень відповідач не надав, тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved