Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач у справі зареєстрований в даній квартирі, однак тривалий час не проживає, залишили добровільно квартиру, не бере участь в її утриманні, сплаті житлово-комунальних послуг. Наявність реєстрації відповідача покладає тягар витрат по сплаті комунальних послуг. Посилаючись на положення ст.405 ЦК України позивач просить задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач в ході судового розгляду підтримав заявлені вимоги, просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що відповідач тривалий час не проживає в квартирі, однак він вимушений сплачувати за нього комунальні послуги. Будь-яких спроб вселитись в квартиру відповідач не здійснював. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся судом у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України. Судова повістка повернулась до суду за закінченням терміну її зберігання. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що вимушений був залишити квартиру в зв`язку з наявністю конфлікту з позивачем. Докази на підтвердження свого не проживання відповідач вважає неналежними. На підставі положень ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Вислухавши позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] та на його ім.»я відкрито особовий рахунок. Відповідач у справі - [PERSON] , та його сестра - [PERSON] , на момент розгляду справи зареєстровані за даною адресою. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСРніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі. В силу положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, в даному випадку, позивач, звертаючись до суду з вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення, в зв`язку з не проживанням в ньому протягом 6 місяців поспіль, повинен довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, виклавши її у постанові у справах № 760/13113/14-ц від 22.11.2019 р., справа № 490/12384/16-ц від 24.10.2018 р. Судом встановлено, що [PERSON] не мешкає в квартирі останні 10 років, що підтверджується Актами про не проживання від 03.03.2015 р., 05.12.2016 р., 12.07.2017 р., складеними «ЖЕД-111 Голосіївського району», а також показами свідка [PERSON] , яка була допитана судом в ході судового розгляду. У своєму відзиві відповідач посилається на наявність у нього перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням в зв`язку з конфліктом, який виник з позивачем, однак в порушення вимог ст.81 ЦПК України відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження зазначених обставин. Відповідач не довів існування таких перешкод, його намір вселитися в спірну квартиру, наявність звернень до обслуговуючої організації, правоохоронних органів з приводу існування перешкод у вселенні в квартиру. Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідачем не надано також доказів щодо виконання ним свого обов`язку щодо утримання житла та сплаті за комунальні послуг. Оскільки в ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача поважних причин для не проживання в кв. [ADDRESS] та існування перешкод у такому проживанні, а також зважаючи на те, що відповідач не мешкає в спірній квартирі протягом строків, встановлених ст.71 ЖК України, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними належними і достатніми доказами, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі.

Outcome: approved