Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить про визнання недійсними п.2.1. та п.2.2. ст. 2 ІІ Розділу Договору №702301 від 18.06.2013 року та встановлення здійснювати щомісячний платіж за автомобіль еквівалентний сумі платежі станом на 11.12.2013 року. В обґрунтування позову покликається на те, що 18.06.2013 року між сторонами було укладено договір №702301 про покупку автомобіля КІА Sportage за 213 610 грн.. Продавець-консультант при укладені договору [PERSON], запевнила позивача, що договір цілком законний і вигідний для нього як покупця. Він навіть не уявляв, що ціна на автомобіль з кожним місяцем зростатиме та потрапив під вплив обману, підписавши договір. Загальна сума грошових зобов'язань станом на день підписання такого договору становить 288 539,90 грн. Разом з тим, на день підписання Додаткового договору учасник сплатив 99410,98 грн.. Розмір загальної заборгованості станом на день підписання Додаткового Договору складає 189 128,92 грн.. 04.12.2013 року був підписаний і нотаріально завірений Договір поруки між сторонами та громадянами [PERSON] та [PERSON]. За цим договором кожен із співпоручителів зобов'язався відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання [PERSON] зобов'язань, що виникають з вищевказаного договору. 09.12.2013 року був підписаний трьохсторонній договір №812723-Y03230 з Додатком №1 між продавцем ТОВ «Радар-Сервіс» та платником ТОВ «Авто Просто» та покупцем [PERSON], який отримав автомобіль за ціною 213 610 грн. 12.12.2013 року був підписаний договір застави на вказаний автомобіль. В оскаржуваних пунктах договору йдеться про те, що поточна ціна автомобіля є критерієм -основою для розрахунку розміру періодичних платежів, винагороди товариства та інших платежів, передбачених договором, протягом строку існування групи, та повідомляється Авто Просто постачальником; у разі зміни поточної ціни автомобіля Авто Просто має право змінити розмір періодичних платежів та винагороди, які мають вноситися учасниками групи. Вважає, такі умови договору несправедливими та такими що не узгоджується з тими витратами, які були визначені сторонами по договору в момент його вчинення у графі «ціна автомобіля у гривнях» Додатку №1 до спірного договору. Позивач позовні вимоги підтримав та дав пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві. Позов просив задоволити. Представник відповідача не з'явився, подавши письмове заперечення проти позову, зокрема з тих підстав, що в договорі позивач зазначив, що умови договору йому зрозумілі та він вважає їх вигідними для себе. Разом з тим, підписавши договір він мав 14 днів на детальне ознайомлення з його умовами. Позивач мав повну та достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. При цьому, представник відповідача в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про слухання справи. Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Як стверджується матеріалами справи, 18 червня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» в особі продавця-консультанта [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів шляхом його підписання сторонами договору та підписання Додатку №1, який є невід'ємною частиною договору, разом з додатком до договору №1 та №2. 18.06.2013 року між сторонами ТзОВ «Авто Просто» та [PERSON] (учасник) було підписано додатковий договір №702301, за яким на виконання вимог договору №702301 від 18.06.2013 року вони визначили, що загальна сума грошових зобов'язань учасника станом на день підписання додаткового договору становить 288539,90 грн. Також на день підписання цього Додаткового Договору учасник сплатив 99410,98 грн.. Розмір загальної заборгованості учасника станом на день підписання цього Додаткового договору складає 189128,92 грн.. Строк дії договору до 30.06.2020 року. Поряд з тим, 09.12.2013 року ТОВ «Радар-Сервіс» (продавець) та ТОВ «Авто Просто» (платник) а також [PERSON] (отримувач) уклали договір №812723-Y03230, за яким платник вніс на рахунок продавця 213610 грн., а отримувач отримав автомобіль КІА Sportage. Також 12.12.2013 року було укладено договір застави вищевказаного автомобіля. Оскаржуваними пунктами визначено: - 2.1. ст. 2 ІІ Розділу Договору №702301, від 18.06.2013 року - поточна ціна Автомобіля є критерієм-основою для розрахунку розміру періодичних платежів, винагороди Товариства та інших платежів, передбачених Договором, протягом всього строку існування групи, та повідомляється Авто Просто постачальником; - 2.2. ст. 2 ІІ Розділу Договору №702301, від 18.06.2013 року у разі зміни поточної ціни Автомобіля Авто просто може змінювати розмір періодичних платежів та винагороди, які мають вноситись учасниками групи. Про зміну почтової ціни товару Авто Просто письмово повідомляє учасників групи протягом семи робочих днів з дати отримання від постачальника документа, що підтверджує її зміну (далі - дата з міни поточної ціни товару). У такому повідомленні зазначаються : дата зміни поточної ціни товару, нова поточна ціна товару, розмір періодичних платежів та щомісячної винагороди за послуги, які мають надалі вноситися учасниками групи з дати зміни поточної ціни товару. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.ч.1,3,4,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи із змісту ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Таке значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, тобто спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Згідно ч. 1 ст.236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»: «Інформація про продукцію повинна містити дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції». Згідно положень, закріплених у ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди (п.2 ч.1, п.5 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживача»). Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 16 грудня 2015 року, у справі 6-2766цс15 для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-330цс16 визначено поняття «несправедливі умови договору» закріплене в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин. що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зміст позовної заяви свідчить про те, що в обґрунтування вимог про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину позивач зазначав такі підстави, як відсутність його волевиявлення на здійснення щомісячних платежів в іншому розмірі ніж первинно погоджено сторонами на власний розсуд відповідача, фактично відбулось не досягнення сторонами правочину згоди за всіма його істотними умовами, зокрема щодо розміру щомісячних періодичних платежів, а також здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, що ввела позивача в оману при укладенні договору. На підтвердження цього надав квитанції про здійснення щомісячних платежів . Суд приходить до переконання, що визначення ціни автомобіля на момент підписання договору є його обов'язковою умовою та необхідною для визначення розмірів періодичних внесків в грошовому еквіваленті в подальшому. Умовами правочину передбачено, що поточна ціна автомобіля дійсна на день укладення договору, розмір періодичних платежів та щомісячної винагороди зазначено в додатку № 1 до договору, який є його невід'ємною частиною. Також слід зазначити, що позивач сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, ТОВ «Авто Просто» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи залучених до системи Авто Так, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності. Отже, якщо в оспорювані пункти договору включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, зокрема ціни договору, умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, а також спричиняють позивачу шкоду. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, таким чином суд приходить до переконання, що оспорюванні пункти слід визнати недійсними. Поряд з тим, вимога позивача про встановлення здійснювати щомісячний платіж за автомобіль еквівалентний сумі платежі станом на 11.12.2013 року на думку суду не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Так, за змістом частини п'ятої ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Отже, визнаючи недійсними оспорювані пункти договору, які є неправедливими, суд вважає, що вимога про зміну договору, а саме встановлення здійснювати щомісячний платіж за автомобіль еквівалентний сумі платежі станом на 11.12.2013 року, є недоцільною, а також такі вимоги виключають однин одного, оскільки договір в цілому є такий, що виконується, зокрема додатком №1 до такого передбачено розмір щомісячних платежів, які позивач сплачує. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн. Враховуючи вище наведене та

Outcome: approved