Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування частини будинку від 12.03.2004. В даному будинку з 04.10.2004 зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , а з 23.11.2012 - його дочка [PERSON] Однак вони за даною адресою фактично не проживають, колишня дружина з 2010 року, а дочка - з 01.05.2018. На даний час у нього склалося важке матеріальне становище і він має намір звернутися до органів соціального захисту населення для оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Реєстрація відповідачів в його будинку значно збільшує розмір оплати за певними видами комунальних платежів. Він неодноразово звертався до відповідачів з проханням добровільно виписатися з належного йому будинку, так як вони фактично у ньому не проживають, а проживають в республіці Польща, але його прохання залишились поза увагою. В зв`язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] та стягнути з них солідарно сплачений ним судовий збір. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, згідно якої просить слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомили суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подали. В матеріалах справи наявні заяви від відповідачів, у яких вони просять розгляд справи здійснювати у їх відсутність, позов визнають (а.с. 36-38). Однак дані заяви суд до уваги не бере, оскільки вони не містять підписів відповідачів. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії договору дарування частини будинку від 12.03.2004 серія ВВВ №723821 (а.с.6) та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.04.2004 №3265185 (а.с.7), позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належало 23/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до наданої позивачем копії технічного паспорту на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , розмір частки власності позивача у даному будинку становить 1/1. Тобто позивач в даний час є повним власником вказаного житлового будинку. Згідно копії домової книги для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] .с .10-12 ) та копії карточки реєстрації (а.с.13) вбачається, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , зокрема, [PERSON] - з 23.11.2012, а [PERSON] - з 04.10.2004. Також даний факт підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Тульчинської міської ради від 08.04.2019 (а.с.14). Відповідно до довідки голови квартального (вуличкового, будинкового) комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 08.04.2019 (а.с.15), за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які там не проживають, [PERSON] з 2010 року, а [PERSON] - з 01.05.2018. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] на протязі останніх дев`яти років, а відповідач [PERSON] на протязі одного року в житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , не проживають. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч.2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім`ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини. Оскільки відповідачі були членами сім`ї позивача - власника будинку та на даний час припинили з ним сімейні відносини, тому застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім`ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім`ї - ЖК УРСР. Тому, в даному випадку слід застосовувати норму ст.405 ЦК України. У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачами, суд вважає, що є підстави для визнання їх особами, що втратили право користування жилим приміщенням, так як вони тривалий час, понад один рік, у ньому не проживають. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що відповідачі добровільно не змінили реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1536,80 грн. ( а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved