Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] та його батько [PERSON] є наймачами квартири [ADDRESS] . Крім Позивача та його батька за даною адресою також значяться зареєстрованими дружина Позивача - [PERSON] , [INFO] , та неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] , які починаючи з квітня 2019 року у вказаній квартирі не проживають, оскільки Відповідач без пояснень та попереджень, забравши свої речі та речі сина, поїхала на постійне проживання до батьків в місто Сімферополь, що в Криму. Минуло вже більше двох років як Відповідач залишила квартиру проживання, кореспонденцію за вказаною вище адресою не отримує, комунальних платежів не сплачує, особистих речей в квартирі не утримує, і, взагалі, квартирою не цікавиться. Нарахування комунальних платежів здійснюється у відповідності до кількості зареєстрованих в квартирі осіб. Однак, оскільки Відповідач на сплачує свою частку вказаних платежів, то обов`язок їх сплати в повному обсязі покладається на Відповідача та його батька, що є для останніх досить обтяжливим тягарем. Перешкод Відповідачу в користуванні жилим приміщенням ні Позивач, ні його батько не чинили. Відповідач самостійно прийняла рішення про зміну свого місця проживання та місця проживання сина, у зв`язку з цим Відповідач квартирою [ADDRESS] , не користуються без поважних причин понад 6 місяців. У зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 17 листопада 2021 року, в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, 15 липня 2009 року [PERSON] та членам сім`ї: [PERSON] та [PERSON] , був виданий ордер № 012669 серія Б, на зайняття жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] з 03 лютого 2003 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно із актом від 10 листопада 2021 року мешканцями будинку [ADDRESS] підтверджується, що в квартирі [ADDRESS] дійсно не проживає [PERSON] з квітня 2019 року по теперішній час. Згідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В ході розгляду даної справи відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини їх відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач або третя особа перешкоджали відповідачам у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1-7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала свідчення, що вона є сусідкою позивача. З відповідачкою знайома, як сусіди. Зазначила, що з весни 2019 року відповідач не проживає за вказаною адресою. Сварок з приводу вселення не чула та не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала свідчення, що вона перебуває в дружніх відносинах з позивачем та проживає по сусідству. З відповідачем була знайома та спілкувалась як із сусідкою в той час коли вона проживала у квартирі. Не бачила відповідача з весни 2019 року. Конфліктів чи сварок з приводу вселення або перешкод у вселенні не бачила та не чула. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено, покази свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За нормою ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю понад шість місяців без поважних причин. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 908 грн. 00 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved