Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, з мотивів, викладених в позовній заяві. Просили позов задоволити. Відповідачка та її представник щодо задоволення позову заперечили в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.09.2010 року власником якої є [PERSON]. Дана квартира придбана позивачем та відповідачкою за час перебування у шлюбу. Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 12.09.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.4). Зідно ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.319 ЦК Ураїни, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Стаття 391 ЦК України вказує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 155 Житлового Кодексу України власник частини квартири не може бути позбавлений прав користування житловим приміщенням. Положення Житлового Кодексу України передбачають, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Однак, відповідачка, умисно перешкоджає позивачу в доступі до вищевказаної квартири. Після розлучення відповідачка постійно провокувала сварки між ними, робила все для того, щоб вигнати позивача із квартири. Оскільки позивач займається підприємницькою діяльністю в м.Коломия, відповідачка скористалась відсутністю позивача на роботі і змінила замки у вхідних дверях квартири. Внаслідок цього 18.09.2016 після повернення позивача з роботи він не зміг зайти в квартиру, так як його ключі не підходили. Відповідачка проживає в даній квартирі. проте не сплачує комунальні послуги, що призвело до заборгованості. На його неодноразові прохання та вимоги відмовляється відчинити двері та впустити позивача до квартири. Позивач фактично позбавлений права користування житлом, яке йому належить. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частина 1 статті 383 ЦК України вказує, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задовлення. На підставі ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.60,68 Сімейного кодексу України, ст. ст. 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 9, 155 ЖК України,

Outcome: approved