Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідачу у належній йому на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS], які ним з січня 2007 року не оплачуються, у зв'язку з чим, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача борг в розмірі 32732,27 грн., з яких - за утримання будинків та прибудинкових територій - 9053,38 грн., централізоване опалення - 14494,85 грн., водопостачання гарячої води - 6762,72 грн., холодне водопостачання - 2421,32 грн. та суму судових витрат. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позову. Представник відповідача проти позову заперечив з підстав їх необґрунтованості та безпідставності, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наступних підстав. В позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги, яка згідно представленого розрахунку нараховується з січня 2007 року. Натомість, позов подано в серпні 2013 року. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. З врахування подання представником відповідача заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з січня 2007 року до серпня 2010 року задоволенню не підлягають в силу наведених законодавчих положень. Що ж стосується решти позовних вимог про стягнення боргу за період з вересня 2010 року до січня 2014 року, то суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до ст. 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від рівня капітальності, рівня облаштування та благоустрою. В заяві про збільшення позовних вимог позивач посилається на те, що не укладення договору про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачем є виною відповідача, який не вжив для цього жодних заходів. В той же час в судовому засіданні представник позивача повідомив про те, що ЛКП «Скнилівок» було відомо про те, що відповідач є власником квартири, однак проект договору для його укладення з відповідачем позивачем не розроблявся та не подавався відповідачу. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону саме виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. За таких обставин, суд не може погодитися з твердженнями позивача про те, що не укладення договору про надання житлово-комунальних послуг мало місце внаслідок відмови чи ухилення відповідача від укладення такого договору, оскільки позивач не виконав вимог закону щодо підготовки проекту такого договору та надання його відповідачеві. Враховуючи відсутність укладеного між позивачем та відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг, тягар доказування факту надання відповідачу таких послуг, їх об'єм та вартість покладається на позивача, який звернувся з позовом до суду. Однак, наявними в матеріалах справи доказами не підтверджено факту надання відповідачу житлово-комунальних послуг в заявленому до стягнення розмірі. Зокрема, в обґрунтування позову позивач зазначає, що послуги з утримання будинку та прибудинкових територій надавалися позивачем в порядку, встановленому рішеннями Львівської міської ради № 1431 від 26.12.2008 року, № 1651 від 26.11.2010 року, № 561 від 31.05.2011 року, якими також затверджено відповідні тарифи за ці послуги. Разом з тим, з представлених позивачем розрахунків боргу за утримання будинку та прибудинкових територій, вбачаєтьсь, що наведені в них тарифи, взяті за основу для здійснення розрахунку, не відповідають нормативно встановленим. Зокрема, як встановлено судом на підставі відповідних рішень Львівської міської ради про затвердження тарифів, до 01.12.2010 року тариф за утримання будинку на [ADDRESS] з розрахунку на 1 кв.м. складав 1,06 грн. з ПДВ (рішення Львівської міської ради № 1431 від 26.12.2008 року), однак, позивачем цей тариф вказується в сумі від 1,62 до 1,66 грн. за 1 кв.м. за вказаний період,; у період з 01.12.2010 року до 01.06.2011 року тариф за утримання будинку та прибудинкових територій будинку на [ADDRESS] з розрахунку на 1 кв.м. складав також 1,06 грн. з ПДВ (рішення Львівської міської ради № 1651 від 26.11.2010 року), однак, позивач вказує тариф в розмірі від 1,64 до 1,82 грн. за 1 кв.м.; з 01.06.2011 року тариф за утримання будинку та прибудинкових територій будинку на [ADDRESS] з розрахунку на 1 кв.м. складав 1,36 грн. з ПДВ (рішення Львівської міської ради № 561 від 31.05.2011 року), однак, позивач зазначає його в розмірі від 2,1 до 2,28 грн. за 1 кв.м. Обґрунтованих пояснень з цього приводу представником позивача суду не надано, судом не встановлено підстав для збільшення тарифу порівняно з нормативно встановленим. Крім того, в матеріалах справи взагалі відсутні докази надання позивачем відповідачу послуг з утримання будинку та прибудинкових територій за період, за який нараховується борг. Наявні в матеріалах справи окремі договори про надання іншими суб'єктами позивачу окремих видів послуг - з вивезення твердих та великогабаритних відходів, відходів 4-го класу токсичності, ліквідації аварій не підтверджують факт надання таких послуг саме відповідачу. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, на обслуговуванні позивача перебувають ряд житлових будинків, однак, які саме та скільки в них квартир суду не повідомлено та доказів не представлено. Тобто, позивачем у встановленому законом порядку не доведено, що заявлена до стягнення сума за утримання будинків та прибудинкових територій є обґрунтованою та відповідає фактичним витратам позивача. При цьому, в матеріалах справи відсутні акти приймання виконаних робіт, докази проведення позивачем розрахунків за укладеними з іншими суб'єктами договорами, на підставі яких можна було б встановити факт реального надання позивачем таких послуг, щодо яких було укладені відповідні договори, так як лише наявність договорів не свідчить про їх виконання сторонами, а лише передбачає таку можливість в певних випадках. Той же час, формування таких документів в процесі діяльності позивача передбачено рішеннями Львівської міської ради № 1431 від 26.12.2008 року, № 1651 від 26.11.2010 року, № 561 від 31.05.2011 року. За таких обставин, враховуючи відсутність вищевказаних документів суд приходить до висновку про недоведеність позивачем наявності у відповідача боргу за утримання будинку та прибудинкової території. З приводу позовних вимог про стягнення боргу за централізоване опалення, гаряче та холодне водопостачання, то враховуючи відсутність відповідних договорів, які підтверджують факт їх надання за заявлений до стягнення період, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позов й в цій частині. У відповідності до положень ст.11, ст.60 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши подані сторонами докази в їх сукупності та їх достатній взаємозв'язок, суд приходить до висновку, що позивачем у встановленому законом порядку належними та допустимими доказами не доведено факту надання відповідачу житлово-комунальних послуг та заявлену до стягнення суму боргу, у зв'язку з чим, позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed