Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що у відділенні відповідача ним було відкрито депозитні вклади №Аа-24 та №Аа-18, на яких знаходились кошти в сумі 273829,47 грн..19.09.2011 року він довідався про те, що банком без його відома в односторонньому порядку договори банківського вкладу №Аа-24 від 08.10.2008 року та №Аа-18 від 08.10.2008 року були розірвані, а кошти, які на них обліковувались, списані та переведені на рахунок відповідача в м.Київ з ознакою «Списання сум недіючих рахунків для обліку на центральному рівні». Він намагався з'ясувати, на якій підставі кошти були списані, направляв заяви, телеграми, в яких вимагав пояснень та повернення коштів. 12.10.2011 року отримав повідомлення про накладення арешту на його кошти відповідно до судового рішення про забезпечення позову про стягнення боргу з [PERSON], поручителем якої він виступав. Такі дії відповідача вважає незаконними, спрямованими на приховання незаконності своїх дії, оскільки проведення зарахування зустрічних вимог допускається лише на підставі судового рішення. Зобов'язання за депозитними договорами та договором поруки не є однорідними. Тому самостійне розірвання банком договорів банківського вкладу та списання коштів з депозитних рахунків було здійснено в порушення умов укладених договорів. Просив стягнути з відповідача на його користь 273829,47 грн.. В подальшому 15.04.2014 року та 28.08.2014 року збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути на його користь депозитні вклади з відсотками, інфляційними та пенею в сумі 503732,07 грн.. Також просив зобов'язати відповідача перерахувати належні йому кошти на його особовий банківський рахунок. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з вищезазначених підстав та просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що ним з відповідачем 08.10.2008 року було укладено строкові договори депозитних вкладів на 3 роки. За умовами договорів вкладник мав право знімати та докладати кошти. Ним було відкрито два депозитних рахунки: Аа-18 на суму 42125 грн. та Аа-24 на суму 40000 грн. з отриманням 16% річних на суму вкладу. Рахунки були відкриті на його ім'я у відділенні, керуючим якого він являвся. 20.09.2011 року він прийшов до каси відділення та заявив про своє бажання зняти кошти з обох рахунків. Операціоніст йому повідомив, що грошей на його рахунках немає. Тоді він написав заяву керуючому філією банку в м.Житомир про повернення належних йому коштів, однак відповіді не отримав. Свою заяву він направляв по електронній пошті банківського відділення. У філії вівся журнал надходження заяв та їх направлення. Ніяких роз'яснень від банку він не отримав. По закінченню строку вкладу він знову звернувся з заявою до керуючого філією банку в м.Житомир, однак відомостей про свої кошти та місце їх знаходження не отримав. 05.10.2011 року на його адресу від банку надійшла вимога про зарахування коштів за зустрічною вимогою від 22.09.2011 року. З приводу цього було судове рішення про солідарне стягнення з нього та його дочки боргу за кредитом в сумі 608 тисяч гривень, яка набрало законної сили. Про будь-яку міграцію коштів, перехід банку на іншу систему підпорядкування, його не повідомляли. Про зміну рахунку він мав би писати заяву, однак такої заяви він не писав. Коли апеляційним судом розглядалась справа по кредитній заборгованості, то банк подав заяву про забезпечення позову. 20.09.2011 року кошти були перераховані на рахунок в Житомирі. Банк не міг розпоряджатись його коштами, а міг списати їх лише за вимогою суду, тому мав повернути кошти на його вимогою. Такими діями банку порушено його права власника. Представник позивача адвокат [PERSON] позов свого довірителя підтримав, пояснив, що банк має відповідати за допущені порушення, оскільки справа про кредитні зобов'язання іншої особи відношення до неповернення належних позивачеві коштів не має. Відповідач позов не визнав, подав письмові заперечення. Представник відповідача Горай Ірина Станіславівна пояснила, що позивачем було відкрито два банківських вклади за програмою «Активний вкладник», згідно яких позивачеві було відкрито два рахунки №Аа-18 та №Аа-24. Позивач мав право знімати та докладати кошти. У 2008 році дочкою позивача було отримано кредит, за яким позивач виступив її поручителем. 18.08.2011 року було винесено судове рішення про стягнення з позивача та його дочки [PERSON] боргу в сумі понад 608000 грн.. Позивач вказане рішення оскаржив. Відповідач з метою забезпечення можливого виконання судового рішення звернувся з заявою про забезпечення позову. 07.10.2011 року апеляційним судом було винесено ухвалу про арешт коштів позивача на рахунках Аа-18 та Аа-24. 02.11.2011 року рішення про стягнення заборгованості за кредитом набуло чинності, тому банк звернувся до виконавчої служби з заявою про його виконання. 26.12.2011 року було відкрито виконавче провадження, банк отримав від виконавчої служби вимогу про перерахування коштів на депозитний рахунок виконавчої служби. В лютому 2012 року кошти з рахунків позивача були перераховані на рахунок ДВС, яка направила ті кошти на погашення заборгованості за кредитним зобов'язанням позивача. Заяву від позивача, датовану 20.09.2011 року, відповідач не отримував, доказів того, що така заява була отримана Житомирською філією відповідача, позивачем не подано. Текст наявної в справі копії заяви не відповідає вимогам п.4.2.4 Договору, оскільки в ній не вказано номери банківських рахунків, сума коштів, яку бажав отримати позивач, та час їх отримання. Довідка ж №572/1 від 20.09.2011 року про відсутність коштів на рахунках позивача видана ним самим. Позивач, як керуючий в той час банківським відділенням, вів переписку сам з собою. В 2011 році відповідач переходив на іншу систему програмного забезпечення діяльності банку, про що 07.09.2011 року було видано відповідне Розпорядження про те, що до 24.09.2011 року філії мали закінчити перевід клієнтської бази на нове програмне обслуговування. Банк став обслуговувати своїх клієнтів за новою програмою. При цьому, договори з клієнтами діяли, кошти з рахунків не списувались, їх номери не змінювались. Маючи інформацію про те, що позивач має борг перед банком та зберігає в нього свої кошти, банк запропонував зарахувати їх в рахунок погашення боргу, однак позивач своєї згоди не дав, тому банк звернувся до суду з заявою про забезпечення позову. Коли ж позивач звернувся з заявою від 10.10.2011 року, то йому 13.10.2011 року було надано відповідь про те, що 07.10.2011 року апеляційним судом на його рахунки накладено арешт, тому були відсутні підстави для видачі коштів. Погашення боргу за рахунок коштів позивача відбулось у лютому 2012 року через державну виконавчу службу. Представлені позивачем електронні витяги з банківського рахунку не є доказом розірвання договору. Оскільки ухвала суду про арешт коштів набула чинності 07.10.2011 року, то банк був позбавлений права їх видати. Кошти з рахунків не знімались та не переводились на інші, було змінено лише програмне забезпечення банківського обслуговування. Всі кошти вкладників за програмою «Активний вкладник» обліковувались на одному загальному рахунку, однак кошти кожного окремого вкладника були персоніфіковані. Кошти позивача на двох його рахунках були персоніфіковані як рахунки Аа-18 та Аа-24. Не відповідає дійсності і заява позивача про те, що кошти з його рахунків зникли, оскільки в такому разі позивач, як керуючий відділенням, що виявив зникнення коштів, мав би звернутись за проведенням службового розслідування, однак цього ним зроблено не було. Представник наполягала на тому, що рахунки позивача не перейменовувались, наявні на них кошти до лютого 2012 року нікуди не перераховувались, заява від позивача, датована 20.09.2011 року, до відповідача не надходила, спілкування банку з фізичними особами-вкладниками в електронному вигляді не здійснюється, тому заява позивача в електронному вигляді надійти також не могла. Третя особа - [PERSON], в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала. Вислухавши пояснення сторін та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, даними оглянутих журналів реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції філії та відділення відповідача, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір про повернення банківських вкладів, який регулюється положеннями параграфу 3 глави 71, глави 72 розділу 3 книги 5 Цивільного кодексу України. Згідно положень ст.10,ч.3, 60,ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.1060,ч.2 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. За договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ст.1066,ч.1 ЦК України). Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (ст.1066,ч.3 ЦКУ). Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом (ст.1068,ч.3 ЦКУ). Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом (ст.1071 ЦКУ). Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можливо лише за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом (ст.1074 ЦКУ). Згідно ст.1073 ЦК України, у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом, 08.10.2008 року позивачем з відповідачем було укладено договори про банківський вклад в національній валюті «Активний вкладник» №24 - Аа 24 (далі: договір №24) та №18 - Аа 18 (далі договір №18)(а.с.6-7). Згідно умов вказаних договорів, банк прийняв від позивача грошові кошти на депозитний рахунок та зобов'язався виплачувати йому депозит та проценти на нього (п.1.1 Договорів). За договором №24 банк прийняв від вкладника на зберігання депозит в сумі 40000,00 грн., за договором №18 - 42125,00 грн. строком на 36 місяців (п.2.2), встановлено процентну ставку 16% річних (п.2.3). Вкладник отримав право знімати грошові кошти з рахунку за умови, що незнижувальний залишок повинен складати не менше 2000 грн. (п.2.6). Пункт 2.7 укладених договорів передбачає, що повернення всієї суми депозиту або його частини до закінчення терміну депозиту, обумовленого п.2.2. Договору, здійснюється на підставі заяви вкладника, оформленої в установі банку відповідно до п.4.2.4 Договору, після отримання згоди банку. Після закінчення терміну дії депозиту, зазначеного в п.2.2 Договору, депозит продовжує зберігатися на рахунку до моменту отримання вкладником суми депозиту (п.2.8). Розділами 3 та 4 Договорів визначено права та обов'язки сторін. Пунктом 4.2.4 Договорів обумовлено, що у разі наміру дострокового повернення депозиту або його частини повідомити про це установу банку шляхом подання заяви не пізніше ніж за 2 робочих дні до дати повернення. Позивач як в своїй позовній заяві, так і в судовому засіданні заявив про те, що виявивши бажання достроково отримати депозитні кошти з рахунків Аа 24 та Аа 18, на виконання п.4.2.4 Договорів ним 20.09.2011 року було подано письмову заяву про повернення належних йому коштів (а.с.18). Зміст вказаної заяви за №416 від 20.09.2011 року свідчить про те, що така заява не містить необхідної інформації, яка могла б бути розцінена відповідачам як намір позивача відповідно до п.2.7 Договорів достроково повернути суми своїх депозитів. Вказана заява, по-перше, написана не фізичною особою - вкладником, а завідувачем БВ в м.Коростень [PERSON] (повні ім'я та по-батькові не вказані), по-друге, не містить будь-якої інформації щодо реквізитів депозитних рахунків (номер рахунку, дата відкриття рахунку, установа банку, в якій відкрито рахунок, бажана сума депозиту, час її отримання). Заява позивача про те, що оскільки він працював керуючим однієї з установ відповідача, то відповідач достеменно володів інформацією щодо належних йому рахунків, є неспроможною. Не представлено позивачем і доказів того, що вищевказана заява дійсно ним в установленому порядку була направлена відповідачеві та ним отримана. Вказана заява містить дані про її нібито реєстрацію в Коростенському безбалансовому відділенні 20.09.2011 року за №416. Однак, оглядом в судовому засіданні як журналу вихідної кореспонденції відділення Промінвестбанку в м.Коростень, так і журналу реєстрації вхідної кореспонденції філії «Відділення ПАТ Промінвестбанку в м.Житомирі», даних щодо реєстрації заяви [PERSON] від 20.09.2011 року за №416 не виявлено. Під час огляду журналу вихідної кореспонденції відділення Промінвестбанку в м.Коростень встановлено, що під №416 зареєстровано вихідну кореспонденцію за травень 2011 року, вихідна кореспонденція з 20.09.2011 року зареєстрована під №№571-574. Між реєстраційними номерами 572 та 573 у вказаному журналі зроблено рукописну дописку під №572/1 про видачу [PERSON] довідки про наявність залишку на банківських рахунках. Спосіб виконання такого запису свідчить про те, що вказані дані до журналу були внесені у час, який не відповідає 20.09.2011 року та не тією особою, якою велись записи в журналі 20.09.2011 року. Заява позивача про те, що подана ним заява №416 від 20.09.2011 року була направлена внутрішньою банківською електронною поштою, на увагу не заслуговує, оскільки така внутрішня мережа створена лише для спілкування банківських підрозділів і не передбачає можливості надходження через неї звернень вкладників банку як приватних осіб, не зважаючи на займані ними посади. Отримання такої заяви відповідачем також свого підтвердження не знайшло. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факт належного звернення до відповідача з заявою про дострокове зняття депозитних коштів до закінчення строку дії укладених договорів. Неподання позивачем обумовленої договорами заяви про дострокове повернення депозитних коштів, не потягло за собою виникнення у відповідача відповідного обов'язку дострокового повернення таких коштів. Не представлено позивачем і доказів того, що належні йому депозитні кошти відповідачем були переведені на інший рахунок без його про це повідомлення. Довідка ж про відсутність таких коштів видана та підписана самим позивачем (а.с.10), дані про її видачу до відповідного журналу внесені з порушенням його ведення, про що зазначено вище. Знайшло своє підтвердження в судовому засіданні лише подання позивачем заяви 10.10.2011 року про повернення коштів згідно Договору №24 (а.с.19). У вказаній заяві ставилось питання лише про повернення коштів з вказаного рахунку по закінченню строку його дії. Дана заява не містила будь-яких даних про те, що раніше, а саме 20.09.2011 року, позивач звертався з заявою про дострокове повернення коштів, що є ще одним доказом того, що в дійсності з заявою 20.09.2011 року до відповідача він не звертався. На вказану заяву позивачем була отримана відповідь про те, що вказані в заяві договори банківського вкладу обліковують в ПАТ Промінвестбанк і що ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 07.10.2011 року на них накладено арешт (а.с.20). Ухвала від 07.10.2011 року про забезпечення позову по справі за позовом відповідача до позивача та [PERSON] про стягнення заборгованості була винесена на підставі звернення 05.10.2011 року відповідача, набрала законної сили з моменту її винесення. Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 02.11.2011 року апеляційна скарга позивача на судове рішення по вищевказаному позову була відхилена, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19.08.2011 року по справі №2-34/11 про стягнення з [PERSON] та позивача [PERSON] боргу в солідарному порядку залишено без змін, а отже набрало законної сили. На підставі вказаного судового рішення за заявою відповідача 26.12.2011 року було відкрито виконавче провадження, 14.02.2012 року державним виконавцем виставлено вимоги про перерахування з належних позивачеві рахунків наявних на них коштів, 15.02.2012 року таке перерахування було здійснено. Позивачем не представлено доказів того, що ним оскаржувалась правомірність дії державного виконавця. Не представлено і доказів того, що позивач оскаржував правомірність перерахування коштів на вимогу державного виконавця в порядку виконання судового рішення. За таких обставин, підстави визнання таких дій неправомірними відсутні. Кошти, які знаходились на депозитних рахунках позивача утримувались відповідачем на підставі судового рішення та в порядку його виконання. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про те, що позивачем позовні вимоги не обґрунтовані, тому задоволенню вони не підлягають. На підставі викладеного ,

Outcome: dismissed