Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зарахування робочого стажу з відповідним записом в трудовій книжці, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В подальшому уточнив свої вимоги просив суд зобов'язати відповідача видати йому оформлену належним чином трудову книжку, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.11.2006 року по 01.04.2011 року; стягнути з відповідача за вимушений прогул за період з 01 квітня 2011 року до моменту видачі трудової книжки та проведення повного розрахунку; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 30000 грн. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали заявлені вимоги, просили суд їх задовольнити посилаючись на те, що в листопаді 2006 року позивач був прийнятий на роботу охоронцем ПП «Нові технології України» (генеральний директор [PERSON]) Після реорганізації даного підприємства він написав заяву та залишився працювати на даній посаді на новоствореному підприємстві ПП «Ламідан». З 15 вересня 2010 року в зв'язку із розширенням виробництва, йому було запропоновано виконувати роботу по ремонту та будівництву приміщень на території даного підприємства з відповідною оплатною. 01 квітня 2011 року на ім'я генерального директора ним була подана заява про звільнення, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що станом на 26.04.2011 року всупереч вимогам ст. ст. 44,116,117 КЗпП України підприємство не провело з ним розрахунок, а саме не була виплачена сума середнього заробітку по день звільнення, розрахунок за невикористану відпустку за період 2006 по 26.04.2011 року та не видана трудова книжка. За відсутності трудової книжки позивач не може працевлаштуватися, на його утриманні знаходиться мати-пенсіонерка (дитина війни), брат інвалід 2 групи, який постійно потребує лікування в зв'язку з чим він звернувся до прокуратури та до управління праці та соціальної політики. Перевіркою територіальною державною інспекцією праці в Одеській області встановлені порушення вимог законодавства щодо нього. На підприємстві він працював позмінно добу через три, тобто щомісячно відпрацював норму робочого часу (на підприємстві вівся журнал прийняття та здачі змін) За роботу у вихідні та святкові дні йому не сплачувалося в подвійному розмірі та не давалися відгули, не нараховувалася доплата за роботу в нічний час з 22 до 06 години, що є порушенням ст. ст. 107, 108 КЗпП України. Порушення щодо нього полягають у не виплаті усіх сум при звільненні. На підтвердження його трудових відносин є заява про прийняття та звільнення з підприємства ПП «Ламідан», табелі обліку робочого часу за період з листопада 2006 року по 31.12.2008 та 2010 та за квітень 2011 року, журнал прийняття-передачі змін на цей період, акти перевірки пожежної безпеки ПП «Ламідан» в 2009 році; розрахунок коштів, виплачених по видатковому ордеру від 16.11.2011 р., журнал обліку руху трудових книжок на підприємстві. Питання про відсутність відомостей про працевлаштування пояснювали наявністю на підприємстві «чорної бухгалтерії» задля несплати податків та відрахувань до пенсійного фонду. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення вимог виходячи з наступного. Викладені у позові обставини не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] ніколи не обіймав посаду ПП «Нові технології» та не приймав позивача на роботу на вказане підприємство та зазначену посаду. Позивач був прийняти на роботу до ПП «Ламідан» з 01.04.2007 року згідно його заяви на підставі наказу № 01-к та звільнений з займаною посади 01.02.2008 року, відповідно до наказу № 01-ок від 01.02.2008 р. 22 березня 2008 року позивачу було видано заробітну плату за лютий 2008 року та його трудову книжку. Підставою для складення акту була поведінка [PERSON] та його безпідставні претензії до підприємства стосовно не отримання ним трудової книжки. 13.10.2011 року вказаний акт фактично був дубльований оскільки позивач повторно звернувся до підприємства з питанням видачі трудової яку він вже отримав при звільненні, однак на момент звернення первинно складений акт від 22.03.2008 року знайти не змогли, тому склали інший. Відсутність трудових відносин з позивачем доводили відсутністю табелів обліку робочого часу, відомостями про виплату заробітної плати. Перевірками проведеними в результаті скарг позивача на підприємстві встановлено ряд порушень чинного законодавства про працю, зокрема стосовно обліку та нарахування грошових компенсацій працівникам, однак жодна перевірка не встановила незаконності звільнення з займаної посади. Проведеною перевіркою встановлено, що позивач пропрацював на підприємстві 10 місяців, а не 4 роки. Розглянувши поданий позов, пояснення сторін, матеріали справи, показання свідків, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з недоведеності та відсутності взаємного зв'язку поданих доказів обставинам справи. Судовим розглядом справи встановлено, що [PERSON] на підставі поданої заяви (а.с.49) був прийнятий на роботу на приватне підприємство «Ламідан» на посаду охоронника на умовах неповного робочого дня з оплатою 0,5 мінімальної заробітної плати з подальшими змінами, відповідно до законодавства (а.с.48). 01 лютого 2008 року [PERSON] був звільнений з посади охоронника згідно наказу ПП «Ламідан» № 01-ок (а.с.50). З тексту наказу про звільнення вбачається, що підставою для видання наказу про звільнення була заява. Однак ні з наказу про звільнення, ні з пояснень сторін судовим не можливо встановити на підставі чиєї заяви та з яких підстав був звільнений позивач. Підстави припинення трудового договору визначені нормами ст. 36 КЗпП України, однак з огляду на те, що позивачем по справі не оскаржуються даний наказ, суд вважає за недоцільне розглядати дане питання, з огляду на вимоги дизпозитивності цивільно-процесуального законодавства. Суд бере до уваги пояснення свідків в частині того, що на підприємстві не організована кадрова робота. Поясненнями свідків встановлено, що на приватному підприємстві «Ламідан» сторонні для підприємства особи можуть виконувати певну роботу без оформлення та офіційної виплати оплати праці. Крім того судовим розглядом справи встановлено, що інколи сторонні особи виконують обов'язки за тимчасово відсутніх працівників не ставлячи адміністрацію підприємства до відома. Однак дані докази тільки підтверджують обставини встановлені прокуратурою району (а.с.5), управління праці та соціальної політики Комінтернівської районної державної адміністрації (а.с.4), територіальною інспекцією праці у Одеській області (а.с.6-8), та не можуть бути прийняті судом для задоволення вимог позивача. Суд не приймає до уваги пояснення свідків про те, що вони бачили, що позивач нібито працював на підприємстві, оскільки знаходився на території, «щось будував», або курив, так як ознакою трудових відносин між підприємством та працівником є трудовий договір (виконання роботи під керівництвом іншої сторони, яка взяла на себе обов'язок організувати працю, одержала право надання розпоряджень про послідовність виконання робіт, притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності). Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відмовляючи у задоволенні вимог позивача в частині видання йому належно оформленої книжки суд виходив з того, що позивачем не сформульоване своє бачення причин звільнення (за власним бажанням, за ініціативою адміністрації, за згодою сторін…) та дату з якої він вважає себе звільненим з посади. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення недоплаченої заробітної плати суд виходив з того, що судовим розглядом не встановлено його трудових відносин з відповідачем за даний період часу, підстав для його звільнення та розміру його заробітної плати. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення вимушеного прогулу з 01.04.2011 року до моменту видачі трудової книжки та проведення повного розрахунку суд виходив з того, що проведеними перевірками встановлено, що трудової книжки на підприємстві відповідача немає так як трудова книжка йому видана, працівник звільнений з 01.02.2008 року. Суд не приймає до уваги пояснення позивача про його обізнаність про продукцію, яку випускало підприємство, про отримання ним кореспонденції для підприємства, представництво інтересів підприємства у суді, так як дані докази не були предметом розгляду по суті справи, крім того не є ознакою укладення трудового договору з підприємством та виконання обов'язків охоронника. Суд вважає недопустимими доказами заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.121- 124), оскільки свідчення даних осіб, суд може приймати до уваги, лише при встановленні їх особи, при безпосередньому допиті у суді, за умови попередження про кримінальну відповідальність за неправдиві показання, або відмову у наданні показань з приведенням їх до присяги. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, відповідно ст. 48 КЗпП України,

Outcome: dismissed