Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 105661,79 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.12.2007 р. між сторонами укладено Кредитний договір № 44.05-10-1101/А, відповідно до умов якого відповідачу у тимчасове користування на умоваї забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надано грошові кошти в розмірі 86580 гривень. Сторонами був погоджений графік погашення заборгованості за кредитним договором. Позивач посилається на те, що Позичальник свої зобов»язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 13.06.2018 р. у нього виникла заборгованість в розмірі 105661,79 гривень, яка складається з: суми заборгованості за кредитом 51328,55 гривень, суми заборгованості за відсотками - 44029,86 гривень, розміру інфляційних витрат за кредитом - 5748,81 гривня, розміру інфляційних витрат за відсотками - 4554,57 гривень. Відповідач подав письмові заперечення проти заявлених вимог, відповідно до яких просив у задоволенні позову відмовити, оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» в 2015 році звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Крім того, відповідач посилається на те, що Банк змінив умови Кредитного договору щодо порядку погашення заборгованості шляхом вчинення 28.12.2009 р. виконавчого напису про звернення стягнення на заставне майно, яке в подальшому було реалізовано Банком. При вирішенні даного спору відповідач просив застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки порушення зобов»язань настало в 2009 році, а Банк звернувся до суду в 2018 році. Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки будь-яких заяв від сторін щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження на адресу суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.12.2007 р. між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 44.05-10-1101/А, відповідно до умов якого відповідачу у тимчасове користування на умоваї забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надано грошові кошти в розмірі 86580 гривень, зі сплатою 9,99 % річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку погашення заборгованості. Відповідно до п.1.1.2 Кредитного договору сторони погодили, що кінцевим терміном повернення основної заборгованості є 02.12.2014 р. 23.03.2009 р. між сторонами укладено Додаткову угоду до Договору кредиту, відповідно до якої змінено розмір процентної ставки та встановлено її на рівні 11,49 процентів. Крім того, того ж дня укладено Договір про внесення змін № 1 до Договору кредиту, згідно з яким сторони змінили графік погашення заборгованості. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що Банк належним чином виконав свої зобов»язання за Кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти. Відповідач не виконав умови Кредитного договору у спосіб, визначений сторонами, внаслідок чого станом на 13.06.2018 р. у нього виникла заборгованість, яка відповідно до наданого розрахунку становить 105661,79 гривень, яка складається з: суми заборгованості за кредитом 51328,55 гривень, суми заборгованості за відсотками - 44029,86 гривень, розміру інфляційних витрат за кредитом - 5748,81 гривня, розміру інфляційних витрат за відсотками - 4554,57 гривень. Суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача в тій частині, що Банк вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором і дана справа наразі розглядається Київським апеляційним судом, оскільки як встановлено судом ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 44.05-10-1102/Астр від 03.12.2012 р., який також був укладений з [PERSON] Також, з боку відповідача суду не надано доказів того, що Банк реалізував своє право шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіль, який був реалізований в рахунок погашення заборгованості, оскільки відповідні докази відсутні в матеріалах справи і зазначені обставини спростовуються розрахунком заборгованості, який не містить інформацію про надходження коштів від реалізації заставного автомобіля. Однак, відповідач в своїх письмових запереченнях просить суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Судом встановлено, що сторони погодили кінцевий строк виконання зобов»язань 02.12.2014 р. Згідно наданого розрахунку останній платіж в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором був внесений Позичальником в березні 2011 року. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 30.09.2015 року в справі №6-780цс15, за змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до положень ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач звернувся до суду 27.08.2018 р., тобто з пропуском встановлено ст.257 строку позовної давності як до кожного платежу після виникнення порушення зобов»язання, так і в цілому до всього зобов»язання, строк виконання якого був погоджений сторонами 02.12.2014 р. Враховуючи положення ст.257 ЦК України та заяву відповідача про застосування строку позовної давності до даних правовідносин, суд вважає за необхідне застосувати положення ст.267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову в зв»язку з пропуском позивачем строків звернення до суду з даними вимогами. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв»язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed