Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що з 03 лютого 2001 року по 23 березня 2012 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. При цьому, в грудня 2001 року ними було набуто у спільну власність нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS] (надалі - квартира). На підставі зазначеного та враховуючи те, що після розірвання шлюбу позивач та відповідач не змогли дійти згоди щодо розділу спірної квартири, позивач просить суд позов задовольнити та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на ? частку квартири, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 2 000 грн. 00 коп. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов визнав, проте, зважаючи на своє визнання позову просив суд поділити понесенні позивачем судові витрати та стягнути з нього лише 1 000 грн. 00 коп. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони по справі з 03 лютого 2001 року по 23 березня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчать Свідоцтво про одруження Серії [NUMBER] та копія рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2012 року (а.с. 5, 6). При цьому, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2001 року відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] та зареєстровано права власності на неї (а.с. 18). Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що вищезазначена квартира є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на неї одним із подружжя набуто під час шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Так, за відсутності вказаної згоди одного з подружжя присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Враховуючи те, що жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд вважає за необхідне провести поділ спільного майна подружжя шляхом визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. При цьому, згідно положень ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, з огляду на те, що відповідач у судовому засіданні позов визнав, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд також присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 000 грн. 00 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 60, 61, 68-71 СК України, ст.ст. 365, 368, 372 ЦК України та

Outcome: approved