Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору та стягнення коштів посилаючись на те, що під час підписання договору майнового лізингу він був введений в оману про те, що відповідач має право на укладання таких договорів, оскільки останній не був включений до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами , але мають право надавати окремі фінансові послуги. У зв'язку із тим, що договір підлягає визнанню недійсним просить стягнути із відповідача на його користь сплачені згідно договору платежі. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи та не повідомив про причини неявки. Суд зі згоди представника позивача проводить заочний розгляд. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч.ч.1,2 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), про купівлю-продаж та про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 26.01.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №505143 майнового лізингу, який фактично є договором фінансового непрямого лізингу. Відповідно до п.3.1. даного договору предметом лізингу є трактор МТЗ 1025 Беларус. Згідно п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а згідно ч.4 ст.5 цього ж Закону можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Згідно п.8 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України N 41 від 28.08.2003 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 вересня 2003 року за N797/8118 фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу. Відповідачем не було подано суду свої письмові заперечення щодо позову та докази щодо підтвердження наявності в нього свідоцтва фінансової установи виданої Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, а тому суд вважає доведеною обставину відсутності в нього права на укладання договорів фінансового лізингу. На підставі ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, а тому вважаю, що з цих підстав вищевказаний договір слід визнати недійсним. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а тому правомірними і такими що підлягають до задоволення є вимоги про стягнення сплачених позивачем коштів на виконання недійсного договору в сумі 189000 гривень, оскільки оплата підтверджена квитанціями банку від 29.01.2016 року на суму 135000 гривень та від 26.01.2016 року на суму 54000 гривень. На підставі ст.ст.216, 227, 806 ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.8 Положення про Державний реєстр фінансових установ,

Outcome: approved