Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Ленінський районний відділ Державної міграційної служби України у м. Дніпропетровську, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування домоволодінням за адресою м.\~Дніпропетровськ, пров.\~Малахітовий, 7; усунути йому перешкоди в користуванні вказаним домоволодінням шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку. Позивач у судове засідання не зявився, натомість надав суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав. Представник Ленінського РВ ДМС України в м. Дніпропетровську у судове засіданні не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв про розгляд справи за його відсутністю або інформації про поважність причин неявки від відповідача не надходило.. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивач є співвласником домоволодіння за адресою м. Дніпропетровськ, пров.\~Малахітовий, 7, що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 03.06.1999р. (а.с.6). Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідач, [PERSON], є чоловіком доньки позивача, а відтак відповідно до ч.1ст.405 ЦК України мав право користування вказаним житлом як член його сімї, у звязку з чим був зареєстрований за відповідною адресою, що підтверджується довідкою від 09.08.2015р., виданою квартальним комітетом Ленінського району м.\~Дніпропетровська № 5 (а.с.12). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач понад рік не проживає в домоволодінні № 7 за адресою м. Дніпропетровськ, пров.\~Малахітовий, що підтверджується актами складеними 25.08.2014р., 20.03.2015р., 10.09.2015р. квартальним комітетом Ленінського району м.\~Дніпропетровська № 5 (а.с.7-10). Таким чином, оскільки відповідач не є власником (співвласником) домоволодіння розташованого в м.\~Дніпропетровську по пров. Малахітовий, 7, та не проживає у ньому понад один рік, суд доходить висновку, що він втратив право користування ним, а право власності позивача у даній справі підлягає захисту, оскільки згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За змістом ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а тому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині зняття відповідача з реєстрації. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. №6-57цс11, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Відповідно до ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial