Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 06 серпня 2014 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики. Відповідно до умов Договору позики позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти у розмірі 21 450,00 грн. строком до 15 серпня 2014 року. Факт одержання коштів підтверджується заявою позичальника від 06 серпня 2014 року, яка нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. за реєстраційним номером №2306. Позика є безпроцентною. У порушення зазначених норм закону та умов Договору позики відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим, має заборгованість 102530 грн. 00 коп., яка складається з: 832 грн. 00 коп. - 3% річних; 10124 грн.00 коп. - пеня; 91574 грн.00 коп. - заборгованість з врахуванням індексу інфляції. Вважає, що існує достатньо правових підстав для стягнення з відповідача на його користь грошових коштів за борговими зобов'язаннями в примусовому порядку, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 33 239 грн. 55 коп., яка складається з суми боргу - 21 450,00 грн., пені - 10 124,00 та судових витрат в сумі 1665 грн. 55 коп., в іншій частині позовних вимог про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції пояснень не надав. Відповідач [PERSON] у судове засідання на розгляд справи не з'явився по невідомій суду причині, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 25 грудня 2015 року за №1950201064890, яке відповідач отримав особисто та оголошення про виклик до суду на розгляд справи, яке було розміщено в газеті «Урядовий кур»єр» від 15 січня 2016 року №8, причину своєї неявки суду не повідомив, як і не надіслав заяв чи то клопотань про розгляд справи у його відсутності або перенесення розгляду. На виконання вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України, судом було направлено запит до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо реєстрації місця проживання відповідача по справі. Згідно отриманої відповіді від 29 грудня 2015 року за вх.№5670, відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] і знятим з реєстрації не значиться. Згідно ст. 74 ЦПК України, судові повістки про виклик зі зворотнім повідомленням направлялись за зареєстрованим у вставленому законом порядку місцем проживання фізичної особи - відповідача. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Неявка відповідача не перешкоджає розглядові справи по суті, так як він повідомлений вчасно та належним чином. За таких обставин, суд, вважає, що у справі достатньо доказів для об'єктивного розгляду і слухає справу у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши докази у справі, вважає, що позов частково обґрунтований і підлягає до часткового задоволення в силу наступного. Відповідно до загальних положень цивільно-процесуального законодавства, суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини (ст. 214 ЦПК України). При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. У відповідності до вимог ст. ст. 509, 526 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ст. 530 ЦК України. За договором позики одна сторона (позичальник) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками - ст. 1046 ЦК України. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України - ст. 1050 ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що 06 серпня 2014 року відповідач [PERSON] позичив гроші в сумі 21 450 грн. у [PERSON], що підтверджується договором позики від 06 серпня 2014 року та заявою, завіреною 06 серпня 2014 року приватним нотаріусом Ткаченко І.П. в реєстрі №2306 (а.с.10-11). Відповідно до п.1 Договору позики від 06 серпня 2014 року позивач передав у власність, а відповідач прийняв грошові кошти у розмірі 21 450,00 грн. строком до 15 серпня 2014 року, на умовах, що визначені цим договором. Згідно п.3 Договору позики, позика є безпроцентною, проценти за цим договором не нараховуються. У відповідності до п.7 зазначеного договору, в разі прострочення повернення суми позики позивач має право нараховувати пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожен день прострочення, а також вимагати сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (а.с.11). З нотаріально завіреної заяви від 06 серпня 2014 року вбачається, що відповідач отримав від позивача гроші в сумі 21450 грн. і відповідно до умов Договору позики прийняв на себе зобов»язання по поверненню отриманої грошової суми не пізніше строку вказаного в договорі, а саме до 15 серпня 2014 року (а.с.10). Предметом вимоги позивача є порушення відповідачем у справі вимог ст.ст.509, 526, 530,1050 ЦК України та відшкодування понесених судових витрат, згідно ст..88 ЦПК України. Правові відносини, які склалися між позивачем та відповідачем, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин - зобов»язання і є зобов'язальними та регулюються нормами ЦК України. Відповідно до Правових висновків Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року на засіданні Судової палати у цивільних справах розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики і прийшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права; досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Стаття 1049 ЦК України встановлює обов»язок позичальника повернути позику. Згідно чинного цивільного законодавства зобов'язання має виконуватися належним чином, тобто відповідно до зазначених істотних умов. В даному випадку істотними умовами є сума боргу та строки повернення, що і порушив позичальник, відповідач, по справі. Таким чином, у суді з достовірністю встановлено, що відповідач має борг перед позивачем, який підлягає стягненню за рішенням суду, та як, незважаючи на неодноразові обіцянки повернути кошти в сумі 21 450,00 грн., які є боргом відповідача відповідно до Договору позики та заяви, останній не виконує взятих на себе зобов'язань, і не повертає кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України та ч. 3 ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається, як пеня та штраф, і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач обґрунтував та довів суду доказами вимоги щодо стягнення з відповідача суми боргу - 21 450,00 грн., пені - 10 124,00 та судових витрат в сумі 1665 грн. 55 коп.. Посилаючись на наявність у відповідача простроченого (невиконаного) грошового зобов'язання, позивачем донараховано 3% річних простроченої суми у розмірі 832 грн. 00 коп. та пені в розмірі 10 124,00 грн., які підлягають стягненню в повному обсязі. Позовні вимоги про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції суду не доведено та не підтверджено у встановленому чинним законодавством порядком, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Враховуючи те, що у зв'язку із розглядом справи в суді позивач, поніс судові витрати в розмірі 1035,55 грн., а саме, сплатив судовий збір та витрати пов»язані із розміщенням оголошення в газеті «Урядовий кур»єр» в сумі 630 грн. 00 коп., суд стягує вищенаведені витрати у повному обсязі, на користь позивача, згідно до ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як, вважає їх підтвердженими у відповідності із цивільно - процесуальним законодавством України. Позов підтверджується: копією паспорта [PERSON], копією паспорта [PERSON], копією Договору позики від 06 серпня 2014 року, копією заяви [PERSON] від 06 серпня 2014 року, фіскальним чеком та квитанцією від 04 грудня 2015 року про сплату судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved