Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування вимог зазначив, що працюючи на ДП «Донбасантрацит» в особі Відокремленого підрозділу шахта «Ізвестій», під час виконання своїх трудових правовідносин, його здоров'ю було заподіяно шкоду, що призвело до стійкої втрати професійної працездатності. Луганською МСЕК позивачу було встановлено 35% втрати професійної працездатності з 01.09.1993 року, а з 21.04.1998 року 20% - безстроково. У зв'язку з цим позивачу було завдано глибоких фізичних та моральних страждань, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом, заподіяного умовами виробництва. Все це призвело до вимушених змін у життєвих стосунках та змінило його звичний життєвий уклад. Позивач змушений постійно звертатися в лікувальні заклади за медичною допомогою, часто проходити курси стаціонарного та амбулаторного лікування. Він постійно відчуває фізичне недомагання, внаслідок чого не може займатися важким фізичним трудом. Звертаючи увагу на протипоказання лікаря, позивач не може вести домашнє господарство у звичному об'ємі та темпі. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» право на відшкодування моральної шкоди є значною гарантією захисту прав і свобод громадян. Законом України від 23.03.2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30.03.2007 року, виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-ХIV, яка передбачала право на відшкодування моральної шкоди. Отже, відтепер застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, які вони мали відповідно до положень первинної редакції цього Закону України. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 08.10.2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», визнав таким, що відповідають Конституції України (є конституційним) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняю порушення таких особистих прав, як право на життя та право на охорону здоров'я. Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Розмір відшкодування моральної шкоди суд визнає в межах заявлених вимог залежно від характеру та об'єму заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, вимушені зміни в його звичному житті (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди»). Позивач вважає, що саме Державне підприємство «Донбасантрацит», повинно відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду, у зв'язку з отриманням професійного захворювання, заподіяного умовами виробництва. Тому позивач звернувся до суду та просить стягнути з Державного підприємства «Донбасантрацит» заподіяну професійним захворюванням, моральну шкоду у розмірі 25000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився. Надав суду заяву, свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить справу розглянути за його відсутністю. Заподіяну моральну шкоду вмотивовує тим, що втратою професійної працездатності йому було завдано глибоких фізичних та моральних страждань, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом, заподіяного умовами виробництва. Все це призвело до вимушених змін у життєвих стосунках та змінило його звичний життєвий уклад. Позивач змушений постійно звертатися в лікувальні заклади за медичною допомогою, часто проходити курси стаціонарного та амбулаторного лікування. Він постійно відчуває фізичне недомагання, внаслідок чого не може займатися важким фізичним трудом. Звертаючи увагу на протипоказання лікаря, позивач не може вести домашнє господарство у звичному об'ємі та темпі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином. Відповідно до його письмової заяви просить суд розглянути справу за його відсутність. Відповідно до письмового заперечення, вважає, що позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, за наступних підстав. Судом встановлено, що працюючи на ДП «Донбасантрацит» в особі Відокремленого підрозділу шахта «Ізвестій», під час виконання своїх трудових правовідносин, здоров'ю позивача було заподіяно шкоду, що призвело до стійкої втрати професійної працездатності. Луганською МСЕК позивачу було встановлено 35% втрати професійної працездатності з 01.09.1993 року, а з 21.04.1998 року 20% - безстроково. У зв'язку з цим позивачу було завдано глибоких фізичних та моральних страждань, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом, заподіяного умовами виробництва. Все це призвело до вимушених змін у життєвих стосунках та змінило його звичний життєвий уклад. Позивач змушений постійно звертатися в лікувальні заклади за медичною допомогою, часто проходити курси стаціонарного та амбулаторного лікування. Він постійно відчуває фізичне недомагання, внаслідок чого не може займатися важким фізичним трудом. Звертаючи увагу на протипоказання лікаря, позивач не може вести домашнє господарство у звичному об'ємі та темпі. Згідно ч. 1 ст. 3 Конституції України, передбачено, що людина, її життя і здоров'я, визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним орган. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» право на відшкодування моральної шкоди є значною гарантією захисту прав і свобод громадян. Законом України від 23.02.2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30.03.2007 року, виключено ч. 3 ст. 34 цього Закону, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Відтепер застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, яке вони мали відповідно до положень первинної редакції цього Закону України. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 08.10.2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст.. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Нарахування та виплата сум відшкодування заподіяної моральної шкоди Відділенням виконавчої дирекції Фонду ССНВ в м. Красний Луч позивачу не проводилося. Відповідно до ст. 237- 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд вважає, що факт порушення відповідачем прав [PERSON] як працівника повністю знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. При цьому вина позивача у виникненні професійного захворювання відсутня. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих прав, як право на життя та право на охорону здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. На підставі зазначеного, враховуючи характер отриманого позивачем професійного захворювання, яке призвело до моральних страждань потерпілого, у зв'язку з ушкодженням його здоров'я, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також неможливістю у повній мірі реалізувати своє право на працю за професією, оскільки його професійна працездатність частково втрачена, наслідком чого є наявність моральних страждань, виходячи з вимог розумності та справедливості суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині розміру компенсації моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 10 000,00 грн. В задоволенні іншій частині позовних вимог слід відмовити, за їх необгрунтованістю. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст..233 КЗпП України), однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зі змінами, винесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року. Аналогічний висновок міститься і в аналізі Вищого Спеціалізованого Суду України судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків від 26.03.2012 року, з якого вбачається, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України на вимогу про відшкодування збитків, завданих каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (тобто і на вимогу про відшкодування моральної шкоди) позовна давність не поширюється. Письмові доводи відповідача, що позивачем не надані докази заподіяння йому моральної шкоди суд вважає необгрунтованими, оскільки ці доводи спростовуються вище наведеними доказами. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати на користь держави в сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial