Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення процентів за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 березня 2014 року за усним договором позики, він передав [PERSON] у позику кошти в сумі 3840 (три тисячі вісімсот сорок) доларів США, що відповідно за офіційним курсом Національного банку України складало (за 1 долар США - 9,75 гривень) 37440 гривень. При фактичному отриманні зазначеної суми коштів [PERSON] власноручно написав розписку 18 березня 2014 року за якою він отримав кошти зазначені в розписці, які зобов`язався повернути у жовтні 2014 року та в разі невиконання своїх зобов`язань за кожний прострочений день сплачувати 1 процент від загальної суми боргу. В період до 30 жовтня 2014 року [PERSON] повернув [PERSON] частину коштів в сумі 400 доларів США, зокрема: 21 травня 2014 року - 200 доларів США, та 27 червня 2014 року - 200 доларів США. Решту суму боргу [PERSON] повертав частинами після 30 жовтня 2014 року, продовжуючи користуватися коштами позивача та при поверненні їх частинами, ним не було сплачено 1 процент від загальної суми боргу за кожний день прострочення їх повернення, як зазначено у розписці. Таким чином, оскільки відповідач своєчасно, а саме до 30 жовтня 2014 року не повернув кошти за договором позики, відтак за період з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2017 року заборгував позивачу відсотки в сумі 538444 гривні 74 копійки. Позивач вказує, що станом на день звернення до суду з вказаним позовом - 18 червня 2019 року, з урахуванням строку загальної позовної давності тривалістю у три роки, заборгованість відповідача по сплаті відсотків за користування коштами за договором позики складає 221523 гривні 95 копійок. Разом з тим, позивач вважає за можливе зменшити суму процентів за користування коштами, що підлягає стягненню з [PERSON] та просив стягнути з нього 110000 гривень та понесені судові витрати пов`язані із сплатою судового збору та витрати за надання правничої допомоги адвоката. В судовому засіданні позивач та представник позивача Холодняк В.М. позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Вважають, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені доказами та підлягають до задоволення, відтак просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування коштами за договором позики в розмірі 110000 гривень, понесені судові витрати пов`язані із сплатою судового збору в розмірі 1100 гривень та витрати за надання правничої допомоги адвоката в розмірі 1000 гривень. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак у відзиві, поданому до суду 08 жовтня 2019 року, представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] , згідно договору позики укладеного між ним та позивачем 18 березня 2014 року, погасив заборгованість в повному обсязі ще у 2014 році. Однак причини не повернення йому розписки [PERSON] пояснити не може. Крім того зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач підтвердив факт погашення заборгованості відповідачем, однак безпідставно стверджує про те, що відповідач прострочив його виконання. Крім того, представник відповідача вказує, що у самій розписці не ідентифіковано особу позикодавця, зазначено лише його прізвище та ініціали - [PERSON] , однак у розписці не вказано його паспортних даних, адреси проживання, ІПН. При цьому, по вказаному договору позики сторони дійшли згоди про порядок погашення заборгованості, про що [PERSON] зазначив у розписці, що зобов`язується щомісячно до тридцятого числа повертати грошові кошти в сумі по 200 доларів США. Зазначена умова договору позики від 18 березня 2014 року, на думку представника відповідача, унеможливлює його виконання в частині повернення коштів в загальному розмірі 3840 доларів США в строк до жовтня 2014 року, який становить шість місяців, і передбачає щомісяця повернення коштів в сумі 200 доларів США. Час та дата повернення іншої частини суми боргу у розписці, не обумовлена, що на його думку також вказує на можливість погашення її в будь-який невизначений час. Представник відповідача також зауважив, що [PERSON] зобов`язався при невиконанні умов даного договору за кожен прострочений день сплачувати 1 відсоток від суми боргу, однак за які саме прострочені дні зобов`язався сплачувати 1 відсоток від боргу [PERSON] , чи за прострочення внесення платежів у розмірі 200 доларів щомісяця протягом установленого в розписці часу, яку він зобов`язався повернути в строк до жовтня 2014 року, чи за залишок боргу, строк та спосіб повернення якого не оговорені в розписці. За таких обставин, на думку представника відповідача, сумнівним є той факт, що сторони досягли згоди щодо істотної умови договору позики щодо встановлення часу повернення всієї суми одержаних в борг коштів у строк до жовтня 2014 року, а отже вважає, що зобов`язання [PERSON] з повернення коштів, належних до сплати після жовтня 2014 року, не є простроченим. Крім того, у поданому відзиві представник відповідача також підкреслює, що позивач не довів належними та допустимими доказами розмір одержаних у нього в позику коштів відповідачем у гривневому еквіваленті станом на день укладення договору позики, що ставить під сумнів усі подальші розрахунки позивача, наведені в позовній заяві, оскільки на обґрунтування обставин, зазначених ним у позові для визначення еквівалента долара США використав інформацію з мережі Інтернет, одержану з інтернет ресурсу, яка не є офіційною сторінкою НБУ. На підставі викладених обставин представник відповідача просив суд відмовити у позовних вимогах [PERSON] про стягнення з [PERSON] процентів за договором позики в сумі 110000 гривень, а також судових витрат. 04 лютого 2021 року відповідач та його представник в призначений час в судове засідання не з`явилися. Заслухавши доводи представників сторін, перевіривши викладені у позовній заяві по суті справи обставини, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) . При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Як вбачається із оглянутого в судовому засіданні оригіналу розписки від 18 березня 2014 року та її копії, що міститься в матеріалах справи, [PERSON] взяв у борг у [PERSON] кошти в розмірі 3840 доларів США, які зобов`язався повернути до жовтня 2014 року (а.с. 13). Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 76, 89 ЦПК України, на підтвердження повного погашення заборгованості у визначений договором строк, доказів правомірності відмови у здійсненні такої виплати позивачу (невиконання умов договору тощо) відповідачем [PERSON] та його представником суду не надано. Крім того, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що кошти отримані його довірителем у позику від [PERSON] у розмірі 3840доларів США були повернуті ним [PERSON] ще у жовтні 2014 року, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів цього, а саме розписку про отримання позивачем вказаної суми коштів у строк, визначений договором позики. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи відповідач своєчасно не повернув суму позики, тому до нього застосовується спеціальна норма, яка передбачає правові наслідки несвоєчасного повернення позичальником позики, а саме ст. 1050 ЦК України, яка в свою чергу відсилає до ст. 625 ЦК України. Виходячи з загального принципу пріоритетності застосування спеціальної норми перед загальної, до спірних правовідносин застосовуються ст. ст. 625, 1050 ЦК України щодо визначення відсотків за користування чужими грошовими коштами у разі порушення строків повернення позики, а не ст. 1048 ЦК України. Дане знаходить своє підтвердження і у постанові Великої Палати Верховного Суду України № 910/10156/17 від 10.04.2018 року - наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору). З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. З розписки від 18 березня 2014 року вбачається, що в разі невиконання умов договору [PERSON] зобов`язався за кожний прострочений день сплачувати один відсоток процентів від суми боргу. Таким чином, суд вважає, що з [PERSON] слід стягнути на користь позивача проценти за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 110000 гривень. Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності зі ст. 133 ч.3 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно зі ст. 137 ч.2 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження розміру витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 1000 гривень суду надано: - копію договору про надання правничої допомоги від 04 червня 2019 року укладеного між позивачем [PERSON] та адвокатом - Холодняк В.М.; - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 484 від 02 липня 2012 року; - розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс під час розгляду справи в суді; - квитанцію №16-20 про оплату позивачем адвокату - Холодняк В.М. 1000 гривень витрат за надання правничої допомоги. Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені позивачем підлягають відшкодуванню в розмірі 1000 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 1100 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved