Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, вказуючи, що 2 лютого 2014 року померла двоюрідна сестра позивача, [PERSON], яка мешкала [ADDRESS], на день смерті якої залишилось спадкове майно, що складається з [ADDRESS], яка належала у рівних частках батькам [PERSON], [PERSON] та [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 січня 1994 року. Натомість зазначав, що вказане свідоцтво не було зареєстровано у Маріупольському БТІ. Вказував також, що 26 січня 1997 року померла [PERSON], а 25 липня 1998 року помер [PERSON], спадкоємицею після смерті яких була саме [PERSON], яка спадщину прийняла, бо мешкала разом із спадкодавцями на момент їх смерті, яка однак не оформила своїх спадкових прав на це майно. Додавав, що після смерті [PERSON] позивач прийняв спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, однак оформити свої спадкові права не має змоги, оскільки відсутні документи, які б достовірно підтверджували його спорідненість із померлою. При цьому вважає, що існують достатні докази, які доводять факт того, що померла [PERSON] була його двоюрідною сестрою. Також вказував, що однією з причин відмови нотаріуса видати йому свідоцтво про право на спадщину є відсутність проведення державної реєстрації права власності на [ADDRESS]. На підставі переліченого просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач, [PERSON], повністю підтримав заявлені ним позовні вимоги, які просив суд задовольнити. Представник позивача, яка діє на підставі договору, [PERSON], в судовому засіданні повністю підтримала заявлені позивачем вимоги, вказуючи, що існують усі підстави для задоволення заявленого [PERSON] позову. Представник відповідача, Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених [PERSON] вимог, посилаючись на те, що оскільки не було належним чином оформлено право власності на [ADDRESS] як спадкодавцями, так й їх спадкоємцями, то вказане нерухоме майно не може входити до спадкової маси після смерті [PERSON] Також зазначала, що не було належним чином позивачем підтверджено факт прийняття спадщини спадкоємцями після смерті [PERSON] Тому просила відмовити у задоволені данного позову. Суд, вислухавши учасників процесу, що зявились, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] померла 2 лютого 2014 року, що вбачається з копії свідоцтва про смерть, виданого 5 лютого 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 176 від 5 лютого 2014 року (а. с. 4). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що [PERSON] народилась 5 червня 1958 року, батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 691 від 3 липня 1958 року Орджонікідзевського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області (а. с. 19). На підставі витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що 22 січня 1982 року [PERSON] одружилась із [PERSON], внаслідок чого дружині було змінено прізвище на «Позднякова», актовий запис № 233 від 22 січня 1982 року міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області (а. с. 20). Згідно із свідоцтва про смерть, виданого 27 січня 1997 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 134 від 27 січня 1997 року, вбачається, що [PERSON] померла 26 січня 1997 року (а. с. 6). Згідно із свідоцтва про смерть, виданого 27 липня 1998 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 944 від 27 липня 1998 року, вбачається, що [PERSON] помер 25 липня 1998 року (а. с. 7). За витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що 20 червня 1953 року [PERSON] одружився із [PERSON], внаслідок чого дружині було змінено прізвище на «Дерюжко», актовий запис № 509 від 20 червня 1953 року Орджонікідзевського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області (а. с. 18). Згідно архівної довідки від 24 червня 2015 року державного архіву Вінницької області вбачається, що за актовим записом № 41 від 7 березня 1923 року в книзі актових записів про народження громадян по місту Літину Вінницької області за 1923 рік зазначено, що [PERSON] Трохимова народилась 23 лютого 1923 року, батьками якої вказані [PERSON] [PERSON] та [PERSON] (а. с. 16-17). При цьому згідно до свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Літинського районного управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] народилась 23 червня 1941 року, актовий запис № 308 від 28 липня 1956 року, батьками якої вказані [PERSON] А та [PERSON] Т (а. с. 21). На підставі свідоцтва про одруження, виданого Палацом одруження міста Жданова Донецької області 9 серпня 1963 року, вбачається, що [PERSON] одружився із [PERSON] 9 серпня 1963 року, актовий запис № 2656 від 9 серпня 1963 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище «Полякова» (а. с. 22). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 7 серпня 1964 року Орджонікідзевським районним бюро РАГС м. Жданова, вбачається, що [PERSON] народився 13 липня 1964 року, батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 1001 від 7 серпня 1964 року (а. с. 23). На підставі переліченого суд встановив розбіжності в книзі актових записів про народження громадян по місту Літину Вінницької області за 1923 рік щодо народження [PERSON] із актовим записом № 308 від 28 липня 1956 року відділу реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Літинського районного управління юстиції у Вінницькій області щодо народження [PERSON]. Так в першому випадку прізвище, імя та по-батькові народженої 23 лютого 1923 року дитини вказано «[PERSON] Трохимова», а батьків «[PERSON] [PERSON]» та «Заика Ласавета Тімофеевна». Натомість в другому випадку прізвище, імя та по-батькові народженої 23 червня 1941 року дитини вказано вірно [PERSON], а батьків «[PERSON] А» та «[PERSON] Т». З урахуванням досліджених доказів суд вважає встановленим, що [PERSON] та [PERSON] були рідними сестрами, тому за відсутності відповідного підтверджуючого документа в судовому засіданні було встановлено юридичний факт родинного звязку між цими особами. Таким чином в суді було підтверджено родинні стосунки між [PERSON] та його двоюрідною сестрою, [PERSON] Згідно копії довідки ЖКП «Азовжитлокомплекс» вбачається, що із померлою 26 січня 1997 року [PERSON] [ADDRESS] з 4 березня 1963 року по день смерті останньої разом була зареєстрована [PERSON], 1958 р. н. (а. с. 9). Натомість із особового рахунку № 203763, виданого ЖКП «Азовжитлокомплекс» 10 серпня 2015 року, вбачається, що [ADDRESS] була приватизована 27 квітня 1994 року, наймачем якої був [PERSON], та в якій були прописані з 4 липня 1963 року по 30 березня 1999 року [PERSON], 1928 р. н., а також з 3 серпня 1965 року по 18 лютого 1997 року [PERSON], 1923 р. н., та з 16 квітня 1997 року по 2 лютого 2014 року [PERSON], 1958 р. н. (а. с. 59). За довідкою ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 3 лютого 2015 року вбачається, що із померлою 2 лютого 2014 року [PERSON] [ADDRESS] на день смерті останньої не було зареєстровано інших осіб (а. с. 29). На підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 квітня 1994 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження-наказу № 19791 від 27 квітня 1994 року Державного підприємства з ремонту та експлуатації житлового фонду «Жилищник» шляхом її приватизації. При цьому право власності на вказану квартиру [PERSON] та [PERSON] не було зареєстровано в Маріупольському БТІ, що підтверджується відповіддю від 11 лютого 2015 року на запит приватного нотаріусу, [PERSON] (а. с. 10, 24). Згідно до технічного паспорту, складеного 11 лютого 2015 року на [ADDRESS] вбачається, що загальна площа зазначеної квартири складає 44,7 кв. м., а житлова 28,2 кв. м. (а. с. 11-12). На підставі ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мали право придбати у власність відповідну квартиру шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. При цьому відповідно до положень ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором, якою визнається вручення речі набувачеві. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 зазначено, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Згідно до ст. ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру), приватизація здійснювалась, крім іншого, шляхом безоплатної передачі наймачеві та членам його сім'ї квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача та кожного члена його сім'ї, а також додатково 10 кв. м. на сім'ю. При цьому передача квартир здійснюється в спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру) передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. На підставі переліченого суд робить висновок, що передача квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] та [PERSON] була оформлена свідоцтвом про право власності на вказану квартиру від 27 квітня 1994 року. Таким чином суд встановив, що з моменту передачі вказаної квартири органом приватизації [PERSON] та [PERSON] набули право спільної власності на спірну квартиру відповідно до положень цивільно-правових норм, що діяли на момент виникнення такого права власності. Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (від 2003 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (від 2004 року). За «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, реєстрацію проводили Бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад. Однак квартира, як відокремлений обєкт нерухомості, не входила на той момент до об'єктів, що підлягали такій реєстрації органами БТІ, бо до таких обєктів відносилися будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Таким чином суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності на [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не повинні були реєструвати своє право власності на таке майно у бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя, оскільки цього не вимагав закон. На підставі цього суд відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності права власності у [PERSON] та [PERSON] внаслідок відсутності державної реєстрації такого права БТІ міста Маріуполя. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. За п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Згідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. За ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, а прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. На підставі ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З відповіді 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 29 липня 2015 року вбачається, що після смерті 26 січня 1997 року [PERSON] була зареєстрована спадкова справа, за якою 20 лютого 1998 року була зареєстрована заява про прийняття спадщини [PERSON], якому 20 лютого 1998 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що підтверджується копією вказаного свідоцтва, за яким [PERSON] успадкував грошовий вклад «Ощадбанку України» (а. с. 43, 44, 47, 62, 63). При цьому з особового рахунку на [ADDRESS] вбачається, що на момент смерті 26 січня 1997 року [PERSON] у вказаній квартирі був прописаний лише [PERSON], бо [PERSON] прописалась у цій квартирі лише з 16 квітня 1997 року (а. с. 59). На підставі переліченого суд дійшов переконання, що [PERSON] після смерті своєї дружини, [PERSON], успадкував у власність належну останній на праві власності частку [ADDRESS], як спадкоємець першої черги, шляхом подання нотаріальній конторі заяви про прийняття спадщини. Однак в подальшому своє право власності на частку [ADDRESS] [PERSON] не оформив належним чином, не отримавши свідоцтва про спадкування такого майна та не зареєструвавши таке право в Маріупольському БТІ. З відповіді 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 29 липня 2015 року вбачається, що після смерті [PERSON], який помер 25 липня 1998 року, спадкова справа не була заведена (а. с. 45, 46). Відповідно до п. 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), зазначалось, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути довідка житлової організації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. На підставі переліченого суд дійшов переконання, з урахуванням інформації, що мається в особовому рахунку, виданому ЖКП «Азовжитлокомплекс» на [ADDRESS], що [PERSON] після смерті свого батька, [PERSON], який помер 25 липня 1998 року, фактично успадкувала у власність належну останньому на праві власності [ADDRESS], як спадкоємець першої черги, шляхом фактичного вступу у володіння вказаним спадковим майном. В подальшому однак своє право власності на спірну квартиру [PERSON] також не оформила належним чином. З відповіді приватного нотаріусу, [PERSON], від 27 липня 2015 року вбачається, що після смерті 2 лютого 2014 року [PERSON] була зареєстрована спадкова справа, за якою була отримана 7 лютого 2014 року заява про відмову від спадщини на користь [PERSON] від [PERSON], заява 22 липня 2014 року від [PERSON] про відмову від спадщини на користь [PERSON], 31 липня 2014 року заява від [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON], а також заява 22 липня 2014 року від [PERSON] про прийняття спадщини та заява від 26 лютого 2015 року про видачу свідоцтва про право на спадщину (а. с. 48). Згідно до постанови від 26 лютого 2015 року приватний нотаріус, [PERSON], за спадковою справою щодо майна померлої 2 лютого 2014 року [PERSON] за заявою позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на [ADDRESS] [PERSON] на підставі документів, що маються у спадковій справі, у видачі свідоцтва було відмовлено на підставі того, що не було підтверджено родинні стосунки між спадкодавцем та [PERSON], а також на підставі того, що право власності на спірну квартиру не зареєстровано належним чином (а. с. 24). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України, який набув чинності з 1 січня 2004 року (далі за текстом - ЦК), для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ст. ст. 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. На підставі ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця. З огляду на перелічені норми суд приходить до висновку, що [PERSON] в передбачений законом строк звернувся до нотаріальної контори для отримання спадщини після смерті [PERSON], своєї двоюрідної сестри, та фактично прийняв спадщину за законом, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори. Оскільки позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] з тих, що виявив бажання прийняти спадщину, то він набув спадкові права [PERSON] в тому обсязі, які померла двоюрідна сестра позивача мала на момент смерті. Згідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що [PERSON] за час свого життя правомірно набула права власності в цілому на квартиру [ADDRESS], в момент набуття якого не вимагалось проведення обовязкової державної реєстрації такого права, то до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшло право власності останньої на [ADDRESS]. Відповідно до положень ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Факт того, що за діючим законодавством, яке регулює реєстрацію прав власності на нерухомі речі, передбачено спеціальний порядок оформлення прав на нерухоме майно, не може бути підставою для позбавлення отриманого на відповідній правовій підставі свого часу права власності, в тому числі в порядку спадкування, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на [ADDRESS]. Таким чином суд розглядом справи встановив, що [PERSON], як спадкоємець після смерті [PERSON], яка померла 2 лютого 2014 року, є таким, що прийняв спадщину, яка складається в тому числі з права власності на [ADDRESS]. З урахуванням переліченого суд дійшов висновку про необхідність з метою реалізації спадкових прав позивача визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на [ADDRESS], житлова площа якої становить 28,2 кв. м., а загальна площа 44,7 кв. м.

Outcome: approved