Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 16.07.2007 року. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного договору відповідач отримав кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому був збільшений до розміру 8000 грн. Відповідач не виконував умови договору, в результаті чого утворилась заборгованість за кредитом на суму 10217,68 грн. Користуючись правом стягнення заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 10217,68 грн та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в наданих до суду клопотаннях зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу без його участі за наявними матеріалами, не заперечує проти заочного вирішення справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, згідно повідомлення про вручення поштового відправлення. Від нього надійшла заява, в якій він зазначив, що вважає позов безпідставним, так як відсоткова ставка, яка зазначена в розрахунку значно перевищує відсоткову ставку, яка міститься в заяві від 16.07.2007 року, штрафні санкції сторонами не погоджувались, заборгованість погашена в повному обсязі. У зв`язку з чим відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення по справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши всі перевірені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання заяв про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно яких ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив [PERSON] картковий рахунок і випустив платіжну картку «Кредитка «Універсальна» 30 днів пільгового періоду» № [NUMBER] , з бажаним кредитним лімітом 7000 грн, базова процентна ставка за кредитним лімітом 3 %. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.19-20). До позовної заяви банком додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № [NUMBER] , рахунок по якій відкрито 16.07.2007 року [PERSON] після встановлення 16.07.2007 року кредитного ліміту в розмірі 7000 грн, кредитний ліміт неодноразово змінювався: 09.12.2010 року -7700 грн, 18.08.2013 року - 8000,00 грн, 14.01.2016 року - 8000,00 грн, 27.12.2018 року - 0,00 грн (а.с.17). [PERSON] протягом дії договору отримав кредитні картки: № [NUMBER] , дата відкриття 16.07.2007, термін дії 04.2009, № [NUMBER] , дата відкриття 08.05.2009, термін дії 05.2012, № [NUMBER] , дата відкриття 11.06.2012, термін дії 03.2016, № [NUMBER] , дата відкриття 14.01.2016, термін дії 08.2017, № [NUMBER] , дата відкриття 07.09.2017, термін дії 07.21 (а.с.18). Із виписки по банківських рахунках вбачається проведення операцій за допомогою вищевказаних банківських карток щодо руху грошових коштів, а також встановлення кредитних лімітів (а.с.39-54). Згідно з наданим банком розрахунком, загальна заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором, станом на 27.10.2020 року, складає 10217,68 грн, з яких: 7367,44 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2850,24 грн - заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Дослідженими судом доказами, а саме: заявами [PERSON] від 16.07.2007 року, підтверджується укладення між сторонами кредитного договору, довідками банку підтверджується видачу [PERSON] кредитних карток, зі строком дії останньої до кінця липня 2021 року, а також встановлено, що 14.01.2016 року кредитний ліміт змінено до розміру 8000 грн. З виписки по рахунку, вбачається, що відповідач з дати укладання кредитного договору та впродовж дії кредитних карток користувався кредитними коштами, в тому числі і після зміни кредитного ліміту до 8000 грн, що мало місце 14.01.2016 року. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка досліджується судом у сукупності з іншими доказами. Вищевказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, що міститься в постанові від 16.09.2020 року по справі № 200/5647/18, який на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує під час вирішення справи. Отже відповідач використав кредитні кошти, які надав йому банк, в повному обсязі їх не повернув та має заборгованість. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 7367,44 грн ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначив, що заборгованість за кредитом погашена, проте належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження відсутності у нього заборгованості перед позивачем до суду не надав, що є його процесуальним обов`язком, згідно вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України. За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Обумовлена сторонами по справі базова процентна ставка за кредитом становить 3 відсотків на місяць на залишок заборгованості, що в річному розмірі становить 36 %. Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складову його повної вартості, а саме заборгованість по процентам за користування кредитними коштами. При цьому, з розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30.06.2019 року розмір заборгованості по сплаті нарахованих відсотків становила 257,64 грн, що також відображено у витягу по рахунку, в подальшому відсотки були погашені за рахунок кредиту та станом на 27.10.2020 року заборгованості по нарахованим відсоткам за непогашеним тілом кредиту відповідач не мав. В той же час, після 01.11.2019 року, за відсутності у відповідача нарахувань відсотків на заборгованість за кредитом, позивачем нарахована заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 2850,24 грн. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків - їх розміру і порядок нарахування, посилається на розрахунок кредитної заборгованості за договором від 16.07.2007 року, а також на зміну редакції Умов та Правил надання банківських послуг, що почали діяти з 01.03.2019 року, відповідно до яких з 181 дня порушення позичальником своїх зобов`язань перед банком проценти від простроченої суми заборгованості становлять 86,4 % для картки «Універсальна» та 84,0 % для картки «Універсальна голд». Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що вказані зміни Умов та Правил доведені до відома відповідача і він погодився з ними, оскільки вказані зміни умов кредитування на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили інші умови в частині процентної ставки. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин - 16.07.2007 року та до моменту звернення до суду із вказаним позовом, що підтверджено самим позивачем в позовній заяві. Згідно з ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. За наведеного вище без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заявах домовленості сторін про право банку змінювати процентну ставку за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який наданий до матеріалів даної справи, не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16.07.2007 року шляхом підписання відповідної заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді зміну ціни договору шляхом зміни відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Отже, позивачем не доведено правомірність нарахування процентів відповідачу за користування ним кредитними коштами за період з 01.03.2019 року по 27.10.2020 року за значно збільшеною процентною ставкою по кредиту. На безпідставність зміни відсоткової ставки за кредитом вказав і відповідач у поданій до суду заяві. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст.8 Конституції України. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Згідно ч.1 ст.3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, які регулюються також Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові по справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що під час дії кредитного договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» не дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про зміну умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» повністю не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7367,44 грн. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 2850,24 грн заборгованості за простроченими відсотками - слід відмовити. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонам суд вирішує згідно ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 207, 526, 626, 628, 634, 638, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial