Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно договору дарування будинку він 17.05.2017 він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . З 07.04.2000 в належному йому будинку зареєстрований відповідач, однак останній проживає в іншому населеному пункті З метою досудового врегулювання спору він направляв відповідачу заяву з проханням самостійно знятися з реєстрації місця проживання з його будинку, однак відповідач проігнорував його прохання. Оскільки відповідач не є членом його сім`ї, тому його формальна реєстрація в його будинку створює та обмежує йому можливість повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися даним нерухомим майном. В зв`язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, від його представника надійшла заява, згідно якої він просить розглянути справу без його участі, просить задовольнити позовні вимоги, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, згідно наявного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомив суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подав. Третя особа - представник Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з`явилась. В матеріалах справи наявна заява від неї, згідно якої вона просить розглянути справу без участі представника сільської ради, не заперечує проти задоволення позовної заяви. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії договору дарування будинку від 17.05.2017, зареєстрованого в реєстрі за №2-818 (а.с.6-7) та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.05.2017 №87254911 (а.с.8) позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. [ADDRESS] (а.с.11-12) вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за даною адресою з 07.04.2000. З метою досудового врегулювання спору позивач на адресу проживання відповідача направляв заяву з проханням самостійно знятися з реєстрації місця проживання з його будинку, про що свідчить копія даної заяви (а.с.13). Відповідно до повідомлення Томашпільської селищної ради Раківського старостинського округу Томашпільського району Вінницької області від 13.06.2019 №10-09-10/142 (а.с.20) вбачається, що [PERSON] , [INFO] проживає без реєстрації в [ADDRESS] . Таким чином, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що відповідач членом сім`ї позивача не являється, в належному позивачу житловому будинку не проживає, проживає в іншому місці, добровільно не змінив реєстрацію місця свого проживання. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначенні статтями 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї (родичем) позивача та не зареєстрований у житловому будинку за згодою позивача. Отже, право відповідача на користування спірним житловим будинком виникло за згодою попереднього власника. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені на користування житлом. Таким чином, з моменту реєстрації договору дарування будинку від 17.05.2017 право власності попереднього власника будинку припинилося, відповідно, припинилось і право користування не тільки самого власника, а й усіх членів його сім`ї, та виникло у позивача, нового власником спірного будинку, який в свою чергу не надавав згоди на користування спірним жилим будинком відповідачу, а тому у останнього з моменту припинення права власності попереднього власника жилового будинку припинилося й право користування даним житлом. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи, або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та переднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Згідно правової позиції, висновленої Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно правової позиції, висновленої Верховним Судом України у постанові від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Оскільки відповідач добровільно не знімається з реєстраційного обліку з житлового будинку позивача, факт реєстрації відповідача у спірному житловому будинку чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а спільне проживання сторін у житловому будинку є неможливим, тому відповідач порушує конституційні права позивача. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. ( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved