Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зняття арешту з земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову вказує, що позивач є власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну та на право постійного користування землею відповідно до договору оренди землі № 02-7-00382 від 21.06.2004 р. В подальшому, 11.11.2004 року між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки. Однак, 13.12.2006 року договір купівлі-продажу земельної ділянки сторонами розірвано, право власності на земельну ділянку повернулось до позивача. З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна № 91830129 від 12.07.2017 року сформованої Приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л.В. вбачається, що Державним підприємством «Інформаційний центр» МЮУ, як реєстратором 21.10.2011 року було зареєстроване обтяження на дану земельну ділянку [PERSON] Підставою накладення арешту на земельну ділянку боржника [PERSON] є постанова державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва Павлюк О.М. № 19801917 від 21.10.2011 року в інтересах стягувача ПАТ «ДБ «Сбербанк Росії». Таким чином, позивач є законним власником спірної земельної ділянки, обтяження накладене на земельну ділянку є незаконним та безпідставним, оскільки з 13.12.2006 року відповідач втратив право власності на користування земельною ділянкою. У зв'язку з наведеними обставинами, позивач просить суд зняти арешт з земельної ділянки, стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.07.2018 року відкрито провадження у справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України, суд вирішив її розглянути у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у встановлений законом строк, не надходило. Від представника відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву та 15.11.2018 року представник відповідача направила на адресу суду заяву про визнання позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 13 суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, ягі мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставини справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] на підставі державного акту на право власності земельної ділянки серії [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 02-7-00382 від 21.06.2004 року. 11.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки. В подальшому, 13.12.2006 року вищезазначений договір розірвано, право власності на земельну ділянку повернуту [PERSON] Однак, 21.10.2011 року постановою № 19801917 старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Павлюк О.М. в межах виконавчого провадження, на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] накладено арешт, як на майно боржника - [PERSON] в інтересах стягувача - ПАТ «ДБ «Сбербанк Росії». Як зазначає, представник відповідача [PERSON] у заяві про визнання позову, відповідач [PERSON] не повідомив відділ державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції м. Києва, що спірна земельна ділянка не є правом власності останнього. Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визначення права. Згідно з ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття арешту. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджується договором про розірвання від 13.12.2006 року договору купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Вашагашвілі Д.Д. за реєстровим № 191, з якого вбачається, що право власності на земельну ділянку повернулось до [PERSON] Відповідно до п. 2 Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в правах про зняття арешту з майна» вбачається, що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до. ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про зняття арешту з земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає судовий збір у розмірі 302 грн. 40 коп.

Outcome: approved