Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 310512,68 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до заяви №б/н від 08.10.2013 відповідач отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Взяті на себе зобов`язання позивач виконав у повному обсязі надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором. Відповідач не надавав позивачу вчасно грошові кошти для погашення заборгованості, чим порушив зобов`язання за договором. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань утворилася заборгованість, яка станом на 31.05.2019 р. складає 310512,68 грн., з яких 7827,18 грн. - заборгованість за кредитом; 298185,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4500,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Позивач на свій розсуд просив стягнути з відповідача не повну суму заборгованості, а лише частину, яка становить 122933,86 грн., з яких 7827,18 грн. - заборгованість за кредитом; 115106,68 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 08.10.2013 по 31.03.2018 На підставі викладеного просив позов задовольнити. Суд, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилався на укладення між ним та відповідачем кредитного договору шляхом підписання анкети-заяви №б/н від 08.10.2013 р. про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку(далі - Анкета-заява), відповідно до якої відповідач погодилася, що вказана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були їй надані в письмовому вигляді для ознайомлення складають між сторонами Договір про надання банківських послуг. Позивачем надано витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 8-31) (далі - Умови) та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 7) (далі - Тарифи), але вказані витяги не містять підпису відповідача, який би свідчив про те, що саме ці умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними підписуючи Анкету-заяву, а також те, що Умови та Тарифи в подальшому не змінювались без її відома. Суд наголошує, що позивачем не надано копії примірника Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифів обслуговування карт «Універсальна», які відповідно до ст. 207 ЦК України, як один із примірників договору, мають містити підпис відповідача, а надано лише витяги з них. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. До даних правовідносин не можна застосувати правила договору-приєднання, передбачені ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Оскільки надані позивачем витяг з Умов (а.с. 8-31) та витяг з Тарифів (а.с. 7) не містять підпису позичальника, а позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та саме ці Тарифи розумів відповідач підписуючи Анкету-заяву, а також те, що Умови і Тарифи в подальшому не змінювались, то Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку і Тарифиобслуговування кредитних карт «Універсальна» не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору позивача з відповідачем, укладеного шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). На підставі викладеного суд вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 7) та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 8-31), які надані позивачем на підтвердження свої вимог не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.10.2013 р. шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами цивільного законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивачем не заявлено. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на викладене з відповідача підлягає стягненню лише фактична сума, надана позивачем у кредит. Вказане вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). Позивач на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за договором кредиту посилається на розрахунок заборгованості за договором №б\\н від 08.10.2013 року станом на 31.05.2019 р. (а.с. 4-5) (далі - Розрахунок заборгованості) та копію Анкети-заяви (а.с. 6). Статтями 8, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачено, зокрема, що бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Розрахунок заборгованості містить відомості лише про загальну заборгованість відповідача перед позивачем за умовами договору, які не підписані відповідачем та не є його невід`ємними частинами, а саме - заборгованість за кредитом, процентами, пенею, штрафами, при цьому розрахунок складений таким чином, що суд не вбачає можливості виокремити саме непогашену суму, фактично надану позивачем в кредит відповідачу, яка і підлягає стягненню за даним кредитним договором відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). До того ж вказаний Розрахунок заборгованості не підтвердженний первинними документами бухгалтерського обліку, які необхідні суду для встановлення факту отримання відповідачем грошових коштів в сумі, зазначеній в позовній заяві, а самі по собі розрахунки заборгованості не можуть бути належними доказами на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів. Окрім цього вказаний розрахунок містить лише підпис представника позивача, який відповідно до копії довіреності №1734-К-Н-О (а.с. 33), на підставі якої представник позивача діяв на момент звернення з позовною заявою до суду в інтересах позивача, має право лише завіряти документи на їх відповідність оригіналам, а не є відповідальною особою позивача за складення бухгалтерської документації та не містить інших обов`язкових реквізитів, таких як: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Тому суд не може прийняти цей доказ як достовірний. В копії Анкети-заяви (а.с. 6) відсутні відомості про домовленість сторін щодо розміру коштів, які надаються в кредит, окрім цього вказана заява не підтверджує факт надання позивачем та, відповідно, отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі, зазначеному в позовній заяві. Досліджуючи надані позивачем докази суд прийшов до висновку, що на підставі наданих доказів відсутня будь-яка можливості встановити яку саме суму відповідач отримав в кредит за договором №б\\н від 08.10.2013 р. Матеріали справи не міститься жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів у спосіб та в обсязі, зазначених в позовній заяві. Так, в позовній заяві позивач зазначає, що банк надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого на картковий рахунок кредитного ліміту. Разом із тим, матеріали цивільної справи не містять ані відомостей про отримання відповідачем банківської картки, ані номеру вказаної картки, ані підтвердження того факту, що відповідач наданою позивачем можливістю розпоряджатися кредитними коштами взагалі скористався. Такими доказами, зокрема, може бути складена у відповідності до вимог діючого законодавства довідка про рух коштів по рахунку відповідача, підписана відповідальною особою банку, розписка відповідача про отриманні кредитної банківської картки тощо, але за час розгляду справи судом представник позивача таких доказів на підтвердження заявлених позовних вимог суду не надав. Так, відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц (провадження №61-517св18). Таким чином. позивачем не доведено факт надання відповідачу грошових коштів в розмірі, вказаному в позовній заяві на виконання умов кредитного договору, укладеного шляхом підписання Анкети-заяви. Відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підсумовуючи викладене, позивач не довів порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором №б\\н від 08.10.2013 р. та не обґрунтував свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача за кредитним договором №б\\н від 08.10.2013процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, не надав суду доказів на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів, в тому числі суму грошових коштів, в розмірі, який вказаний в позовній заяві, не надав суду доказів отримання відповідачем кредитної банківської карти і не довів факту використання відповідачем кредитних коштів, зарахування коштів на кредитну картку позичальника, видачу коштів готівкою тощо. Оскільки ані в позовній заяві, ані в документах, що долучені до неї не містяться відомості щодо часу, способу виконання позивачем умов кредитного договору з надання кредитних коштів в розмірі та в спосіб, визначений домовленістю сторін, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору є не обґрунтованим, не доведеними і такими, що не підлягають задоволенню. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України

Outcome: dismissed