Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Моторне (транспортне) страхове бюро України(МТСБУ) про відшкодування матеріальної шкодита просить стягнути з [PERSON] на свою користь суму матеріальної шкоди у розмірі 75 344,13 гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 30.04.2014року об 18:00 год. по вул. Академіка Вільямся в м. Одесі, водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], не врахувавши дорожніх обставин та не дотримавшись безпечного інтервалу, скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням [PERSON], в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Винним у скоєнні зазначеної ДТП було визнано [PERSON], згідно Постанови Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2016 року (справа № 520/6452/16-п). Зазначена постанова не оскаржувалась та набрала законної сили. 03.08.2016 року. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована у ТОВ «СТ «Домінанта». МТСБУ [PERSON] булоздійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 99 500,00 грн. Відповідно до звіту ТОВ «Делфи групп» №30-05/1 від 29 червня 2016р. незалежної оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобілю [NUMBER] - вартість матеріального збитку, спричиненого позивачу, складає 172 830,13 грн.Різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 73 330,13грн. Також позивачем були понесені витрати, повязані з виготовленням експертного висновку у розмірі 1 500,00 гривень та з відправкою замовного письмового повідомленні у сумі 215,00 гривень. Крім того, [PERSON] на виконання робіт, повязаних з регулюванням рухової частини автомобіля було сплачено суму у розмірі 299,00 грн. Таким чином, загальна сума витрат, які підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача, з урахуванням виплати страхового відшкодування, складає 75 344,13 грн. Враховуючи, що відповідач від сплати у добровільному порядку суми спричиненого збитку ухиляється, з метою відновлення свого порушеного права, позивач змушений звернутися з вказаним позовом до суду. У судове засідання позивач та його представник не з'явились, звернулись до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, викладені у позові обставини підтримали, просили заявлені вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судові засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, клопотань щодо розгляду справи за його відсутності, або заперечень стосовно предмету позову, до суду не надходило. Представник третьої особи, сповіщений належним чином, у судові засідання не з'явився. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази окремо та в сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України №1961-1У) та розділом третім главою 82 книги п'ятої ЦК України. Судом встановлено, що 30.04.2014року об 18:00 год. по вул. Академіка Вільямся в м. Одесі, водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], не врахувавши дорожніх обставин та не дотримавшись безпечного інтервалу, скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням [PERSON], чим порушив п.13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001р. за № 1306. В результаті вчинення вказаних дій, транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Винним у скоєнні зазначеної ДТП було визнано [PERSON], згідно постанови Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2016 року (справа № 520/6452/16-п) та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. за скоєння правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.Зазначена постанова не оскаржувалась та набрала законної сили. Стаття 61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи вищевикладене, факт винуватості [PERSON] у вчиненні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, є встановленим і доказуванню не підлягає. Зі змісту статей 1187, 1188 ЦК України вбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Крім того, стаття 22 ЦК України визначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Зі змісту зазначених норм цивільного закону вбачається, що особа, якій завдано шкоди джерелом підвищеної небезпеки має право на її відшкодування винною особою у якої в свою чергу виникає обов'язок з її відшкодування. Як вбачається з наданого до суду висновку ТОВ «Делфи групп», складеного директором ТОВ «Делфи групп» [PERSON] (діючим на підставі Свідоцтва про включення інформації про оцінювача до державного реєстру оцінювачів та обєктів оціночної діяльності №10248 від 15.09.2013р.) №30-05/1 від 29 червня 2016р. незалежної оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобілю [NUMBER], [PERSON] - вартість матеріального збитку складає суму у розмірі 172 830,13 грн. Враховуючи приписи статті 22 ЦК України, яка вказує, що збитками зокрема є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), суд приходить до висновку, що саме сума 172830,13 грн. є сумою збитків завданих позивачу відповідачем. З врахуванням викладеного, у відповідача, як винуватця ДТП виник обов'язок по відшкодуванню завданої позивачу шкоди пошкодженням його транспортного засобу у результаті ДТП, розмір якої становить 172 830,13 грн. Статті 979, 980 ЦК України визначають, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). Так згідно статті 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховики зобов'язані укладати договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір «Зелена картка») відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Як вбачається з матеріалів справи, на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON], водія автомобіля [NUMBER] було застраховано у ТОВ «СТ «Домінанта», згідно полісусерії АІ за №4490105, строком дії до 19.07.2016 року. Позивач намагався отримати страхове відшкодування від ТОВ «СТ «Домінанта», однак поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ за №4490105, строком дії до 19.07.2016 року предявлений відповідачем на місці пригоди є фіктивним. Фіктивність цього документу підтверджено листом від 10.05.2016 року за №6/6-01/12447 Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) згідно з яким позивача повідомлено про те, що МТСБУ централізовано забезпечує страховиків членів МТСБУ бланками полісів страхування. Бланк серії АІ за №4490105 виготовлявся на замовлення МТСБУ та 28.10.2014 року передавався для укладання договору страховій компанії ПАТ «СК «Галицька». Відповідно до відомостей Єдиної централізованої бази даних МТСБУ, бланк із вказаними серією та номером використаний ПАТ «СК «Галицька» для забезпечення транспортного засобу з державним реєстраційним номером ВН 0772 АН (термін дії договору страхування з 09.11.2014 року до 08.11.2015 року). Тобто, представлений відповідачем, [PERSON] на місці ДТП страховий поліс ТОВ «СТ «Домінанта» серії АІ за №4490105, строком дії до 19.07.2016 року є сфальсифікованим документом. З вказаних підстав, відповідно до вимог ст.ст. 22, 29, 34, 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умов зазначеного Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, 03.08.2016 року МТСБУ [PERSON] на власний рахунок в ПАТ «Приват Банк» булоздійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 99 500,00 грн., що відповідає розміру оціненої шкоди, за виключенням франшизи у розмірі 500 гривень, тобто суми на розмір якої зменшується виплата потерпілому страхового відшкодування. В той же час, як вже зазначалося вище, судом встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля [NUMBER] складає 172 830,13 грн., а тому виплачена МТСБУ сума страхового відшкодування в розмірі 99 500,00 грн. є недостатньою для повного відшкодування шкоди позивачу, завданої [PERSON]. Стаття 1194 ЦК України визначає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи вищевикладене, а також приписи зазначеної норми цивільного закону, суд приходить до висновку про доведеність позивачем тієї обставини, що відповідач, як винуватець ДТП зобов'язаний сплатити йому різницю між фактичним розміром завданої шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а отже розмір різниці становить 73 330,13грн. (172 830,13 грн. - 99 500,00 грн.). Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Статті 10, 11, 60 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. На підставі викладеного, а також що відповідачем, як винуватцем ДТП, не відшкодовано в повному обсязі завдану ним позивачу шкоду, суд приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права, як стягнення з відповідача на його користь різниці між фактичним розміром завданої шкоди і страховою виплатою є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, самі позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Крім того, суд вважає, що з відповідача, [PERSON] на користь позивача, [PERSON] повинно бути стягнуто витрати, повязані з виготовленням експертного висновку, з виконанням робіт, повязаних з регулюванням рухової частини автомобіля та вартість відправки замовного письмового повідомленні. Витрати позивача, повязані з виготовленням експертного висновку складають суму у розмірі 1 500,00 гривень (квитанція №3189853981 від 01.06.2016 року) на підставі договору про проведення незалежної оцінки №2608/1 від 20.05.2015 року. Вартість відправки замовного письмового повідомленні в процесі проведення експертизи, складає суму 215, 00 гривень (квитанція №101/101 від 23.05.2016р.) Також окремим нарядом-замовленням №АиЗН074833 від 01.07.2016 року після ремонту, позивачем було сплачено суму у розмірі 299,00 грн. на виконання робіт, повязаних з регулюванням рухової частини автомобіля. Таким чином, загальна сума витрат, які підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача складає 75 344,13 грн. (73 330,13+299,00+1500,00+215,00) Зі змісту статей 1187 ЦК України вбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 4 від 01 березня 2013р., «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», пунктом 6, визначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 753,44 гривень. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 16, 22, 979, 980, 990, 992, 1187, 1188, 1194 ЦК України, ст.ст. 17, 22, 29, 34, 35, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,

Outcome: approved