Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації місця проживання в будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач, який зареєстрований у даному будинку, фактично не проживає в ньому з листопад 2015 року, так як виїхав до Російської Федерації, тому за місцем реєстрації в Україні не проживає понад три роки. Таким чином, не проживаючи в жилому приміщенні понад один рік він втратив право користування вказаним будинком. Реєстрація відповідача в належному позивачу будинку перешкоджає позивачеві вільно володіти, користуватись та розпоряджатись ним, користуватись пільгами, а також позивач несе зайві витрати по сплаті комунальних послуг та інших платежів. Сторони у судове засідання не з`явились. Від позивача до суду надійшла заява, в якій вона просить справу розглядати без її участі, позов підтримує повністю. Відповідач до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій одночасно зазначив, що позов визнає повністю. На підставі статей 211, 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту ЦПК України) суд вважає можливим розглядати справу за відсутності учасників справи та здійснити судовий розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам у їх сукупності, встановив наступне. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України (надалі по тексту ЦК України), член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 163 Житлового кодексу УРСР (№ 5464-X від 30.06.1983 року) у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Згідно ст. 71 Житлового кодексу УРСР (№ 5464-X від 30.06.1983 року) при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу УРСР (№ 5464-X від 30.06.1983 року) визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідач, будучи зареєстрованим в спірному будинку, з листопад 2015 року в ньому не проживає, тому, в силу закону, коли відповідач без поважних причин не проживає в спірному будинку більше одного року, його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що є також одним із способів захисту права приватної власності позивача у справі. Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, є достатньою підставою для зняття з реєстрації фізичної особи. Виходячи з наведеного вище суд вважає позовну вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком обґрунтованою та доведеною, позовну вимогу про зняття з реєстрації місця проживання відповідача безпідставною, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial