Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору позики та стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11 червня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів. За вказаним договором позивач надав відповідачу позику в сумі 11 000 доларів 00 центів США, строком на п'ять років. Факт передачі грошей за даним договором підтверджується розпискою відповідача про отримання останнім грошових коштів у присутності двох свідків. При цьому, згідно умов Договору позики відповідач зобов'язався повертати кошти протягом п'яти років, але не менше ніж по 2 000 доларів США на рік. Разом з тим, не зважаючи на зазначені умови, відповідач своїх зобов'язань не виконує і протягом 2010-2013 років сум в розмірі 2 000 доларів США щорічно не повертав, що призвело до виникнення заборгованості та, що в свою чергу є істотним порушенням Договору позики. На підставі зазначеного позивач просив суд позов задовольнити та розірвати Договір позики і стягнути з відповідача борг за договором позики у сумі 11 000 доларів 00 центів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 11 червня 2010 року становить - 87 085 грн. 90 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору, які були сплаченні позивачем при поданні позову до суду. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав частково та, враховуючи погашення відповідачем частини боргу у розмірі 4 000 доларів 00 центів США, просив розірвати договір позики та стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 7 000 доларів 00 центів США. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що вводять суд в оману щодо фактів та обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, виходячи з наступного. Так, представник відповідача [PERSON] зазначив, що 28 січня 2013 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленим по цивільній справі за позовом позивача до відповідача про стягнення грошової суми за договором позики в сумі 87 085 грн. 90 коп., у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю. Підставою для такої відмови стало те, що позивачем не надано підтвердження укладення договору позики, а копія розписки від 11 червня 2010 року не є належним та беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики. При цьому, відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2014 року вищезазначене рішення було залишено без змін, а отже в силу ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) встановлення обставин, які зазначенні у рішенні суду першої інстанції, не потребують доказування. Крім того, представник додав, що якщо навіть допустити факт укладення договору позики між позивачем та відповідачем, то у позивача все рівно відсутні підстави вимагати розірвання вказаного договору позики та повернення всієї суми заборгованості, оскільки відповідачем не було порушено жодних умов договору і визначенні частини боргу позивачу повертались у відповідний строк. На підставі зазначеного та зважаючи на те, що рішеннями судів вже було встановлено, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору позики, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено в судовому засіданні, між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики, згідно якого 11 червня 2010 року позивач надав відповідачу позику в розмірі 11 000 доларів 00 центів США, а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути суму позики частинами протягом п'яти років, але не менше ніж по 2 000 доларів 00 центів США на рік, що підтверджується розпискою відповідача, написаною в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Вказані обставини встановленні також ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2013 року, які в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з копії розписок від 11 червня 2010 року та від 22 червня 2011 року (а.с. 67, 68), відповідачем було повернуто позивачу відповідні частини боргу, передбаченні Договором позики, а саме за період з 11 червня 2010 року по 11 червня 2011 року - 2 000 доларів 00 центів США та за період з 11 червня 2011 року по 11 червня 2012 року. Проте, в подальшому, відповідач порушив свої зобов'язання за Договором позики і по теперішній час у встановлений сторонами строк не виконує своїх зобов'язань за Договором позики, за період з 11 червня 2012 року по 11 червня 2013 року суми в розмірі 2 000 доларів США 00 центів позивачу не повернув. Разом з тим, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того, слід зазначити, що у відповідності з положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Правові наслідки порушення зобов'язання визначенні в ст. 611 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановленні договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. При цьому, згідно вимог ч. 5 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. При цьому, щодо посилань представника відповідача на наявність рішення суду, в якому було встановлено, що між сторонами справи не було укладено Договору позики, оскільки позивачем не було надано підтвердження укладення Договору позики, а розписка від 11 червня 2010 року не є належним та беззаперечним доказом укладення між сторонами Договору позики, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2013 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової суми було відмовлено (а.с. 61-63, 65-66). При цьому, у зазначеному рішенні першої інстанції, підставою для відмови у задоволенні позову судом, серед іншого, було зазначено, що оскільки позивачем не надано підтвердження укладання договору позики у письмовій формі між позивачем та відповідачем, у сторін не виникло зобов'язань, що виникають з Договору позики. Зі змісту наданої позивачем розписки вбачається надання кредиту, однак факту укладення договору кредиту також не підтверджено. Разом з тим, положеннями ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Також слід зазначити, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Крім того, відповідно до вимог ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, 18 вересня 2013 року судовою палатою у цивільних справах Верховного суду України було ухвалено постанову № 6-63цс13 за заявою щодо неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 було визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про розірвання договору позики та стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у розмірі 7 000 доларів 00 центів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на день винесення рішення становить - 82 424 грн. 98 коп., є обґрунтованим та підлягає задоволенню. В решті позовних вимог [PERSON] слід відмовити, оскільки у судовому засіданні встановлено, що відповідачем було повернуто позивачу відповідні частини боргу, передбаченні Договором позики, а саме: за період з 11 червня 2010 року по 10 червня 2011 року - 2 000 доларів 00 центів США та за період з 11 червня 2011 року по 10 червня 2012 року - 2 000 доларів 00 центів США. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 938 грн. 95 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 533, 611, 612, 653, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: partial