Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, згідно якого просила суд ухвалити рішення, яким Стягнути з [PERSON] (паспорт серії СВ №082718 виданий Бердянським MB УМВС України в Запорізькій області 14.09.1999 року, ІПП [NUMBER], що зареєстрований за адресою: 71101, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Чайкіної, 3) на корись [PERSON] (паспорт серії КМ №403556 виданий Хаджибеївським ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 11.09.2006 року, ІПН [NUMBER], що зареєстрований за адресою: [INFO]) суму заборгованості за договором позики у розмірі 30000,00 (тридцять тисяч) грн. Позивач надав до суду заяву в якій позов підтримав в повному обсязі просит суд його задовольнити, справу слухати без його участі Відповідач надав до суду заяву в якій позов визнав в повному обсязі, просив справу слухати без його участі. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України,Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін суд вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо визначення та оцінки правовідносин сторін, позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.\~\~ Відповідно до ст.129 Конституції України, основними задачами судочинства є: законність, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості. Згідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, коли суд виконав всі вимоги цивільного судочинства й вирішив справу згідно із законом на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем 10 лютого 2016 року було укладено договір позики, відповідно до ч. 2 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, істотні умови якого зафіксовані у розписці, наданій [PERSON], а саме: визначено особу позикодавця та позичальника, суму грошових коштів, що передаються у позику, та сума, яка підлягає поверненню у строк до 10.02.2017 року . Предметом укладеного договору було позика грошових коштів у сумі 30000,00 (тридцять тисяч) гривень Як вбачається з заяви відповідача факт написання розписки та отримання грошей відповідач не заперечує. Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 533 ЦК України - грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документу у кредитора без відповідної помітки про виконання зобовязання свідчить про невиконання останнього. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відносини позики, які виникли між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, за своєю природою є одностороннім зобов'язанням (правочином), в якому відповідач, як позичальник, зобов'язаний повернути отриману ним грошову суму в строк, встановлений за домовленістю сторін (зазначений у розписці), а позивач, як позикодавець, має право прийняти виконання зобов'язання або вимагати належного виконання відповідачем свого обов'язку. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 цього кодексу на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, зазначений договір є реальним і породжує для його сторін настання правових наслідків лише після передачі коштів. Зокрема, тільки в такому випадку позикодавець набуває права вимагати борг, а позичальник - обов'язок його повернути. Згідно із умовами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивачем надано до суду розписки без відмітки про повернення суми боргу. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені відповідними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З врахуванням положень ст.ст. 11, 509, 626, 639, 1046 ЦК України суд вважає встановленим, що сторони знаходяться в зобовязальних договірних відносинах які кваліфікуються судом як позикові. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України,Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином позовні вимоги про стягнення боргу в сумі 30000,00 (тридцять тисяч) грн підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. На підставі викладеного,

Outcome: approved