Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дійсним договір дарування грошових коштів від 01 жовтня 1999 року та права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем було укладено шлюб 12 листопада 1994 року, після одруження сторони разом проживали у м. Рівне, проте часті конфлікти, що виникали у родині змусили позивача переїхати до м. Львова, однак усвідомлюючи що подальше роздільне проживання може призвести до розлучення та припинення сімейних відносин, мати позивача [PERSON] запропонувала позивачу підшукати власне житло. Оскільки власних коштів ні у позивача, ні у відповідача не було, [PERSON] вирішила зробити подарунок [PERSON] у вигляді грошових коштів в сумі 6500 доларів США, які він зможе використати для придбання житла. Позивач 07 жовтня 1999 року придбав квартиру №28 по вул. Личаківська у м. Львові за ціною 26 735, 00 гривень. 21 лютого Личаківським районним судом було винесено заочне рішення, яким задоволено позов [PERSON] та розірвано шлюб між ним та відповідачем. Однак незважаючи на те, що квартира за адресою №28 по вул. Личаківська у м. Львові була придбана позивачем у період шлюбу, остання не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за особисті кошти позивача, а відповідач не доклала жодних зусиль ні спільними коштами, ні працею для придбання даного майна. Просить позов задоволити. Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з аналогічних підстав. Позивач, даючи покази в якості свідка, додатково пояснив, що мати йому подарувала 6 500 доларів США для придбання квартири, яку він придбав в 1999 році. Також ремонт в даній квартирі було зроблено за кошти батьків, ні відповідач, ні її батьки участі в придбанні квартири не брали. Відповідач з 2008 року зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя. Оформляє кредити, які не сплачує. Оплачує комунальні послуги лише він. На даний час відповідач являється співвласником будинку у м. Рівне, а саме успадкувала ? частини будинку після смерті батьків. Договір дарування укладався в квартирі батьків, писала мати, а він підписував. На даний час відповідач проживає у спірній квартирі, разом із співмешканцем, зловживають алкогольними напоями. Відповідач, яка належним чином була повідомлений про день, час і місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення, які містяться в матеріалах справи, у судове засідання не зявилася повторно, заяв про розгляд справи за її відсутності не подала, про причини неявки суд не повідомила, відзив у визначений судом строк не подала. За таких\~обставин,\~відповідно до\~ ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача та ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого позивач не заперечив. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши та перевіривши письмові докази по справі в їх сукупності, суд позов задовольняє з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 11 грудня 1994 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-СГ №307295 (а.с.5). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.14). Окрім того, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2016 року [PERSON] позбавлена батьківських прав щодо спільних дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.15-16). В той же час встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі позивачем, на підставі договору купівлі - продажу квартири від 07 жовтня 1999 року, придбано у власність квартиру [ADDRESS] за 26 735 гривень (а.с.7). Вказану квартиру позивач вважає особистою власністю, придбану не за кошти подружжя, а за особисті кошти, набуті ним на підставі договору дарування грошових коштів від 01.10.1999, укладеного між ним та його матірю [PERSON] Дійсно, судом встановлено, що 01 жовтня 1999 року між [PERSON] /дарувальник/ та [PERSON] /обдарований/ укладено договір дарування грошових коштів, у простій письмовій формі, за умовами якого дарувальник передав, а обдарований прийняв у дар гроші в сумі 6 500 доларів США, для придбання квартири (а.с. 8) Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Однак, у відповідно до ст.719 ЦК України, договір дарування може укладатися в усній простій письмовій або нотаріально посвідченій формах. З урахуванням ч.5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. З врахуванням наведеного, оскільки договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] був укладений на суму 6 500 доларів США, що перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, однак не був нотаріально посвідчений сторонами, а тому слід прийти до висновку про недодержання сторонами вимог закону щодо форми договору на момент його укладення. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В той же час, у відповідності до ч.2 названої статті Закону, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Крім цього, як роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилялася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Як вбачається із змісту договору дарування від 01.10.1999, такий був виконаний в момент укладення, оскільки передача грошей від дарувальника до обдаровуваного відбулась у момент підписання договору. Крім цього, договір містить усі істотні умови договору щодо місця та часу укладення договору, про сторін, предмет та умови виконання договору. Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] суду показала, що дійсно вона 01.10.2009 подарувала синові грошові кошти в сумі 6 500 доларів США для придбання ним у власність житла, оскільки він не мав своїх коштів. При цьому вказала, що кошти передавала в момент укладення договору у неї вдома в присутності свого чоловіка. Нотаріально договір вони не посвідчували, оскільки не вважала, що це необхідно. Допитаний в якості свідка, позивач, також суду підтвердив факт укладення договору дарування грошових котів між матірю та ним 01.10.1999 та ствердив, що договір був виконаний в момент його укладення, а вимогу закону щодо нотаріального посвідчення не були дотримані, оскільки дарувальник не бажала його нотаріально посвідчувати, а він не наполягав. Крім цього, свідки [PERSON]Р та [PERSON] суду показали, що їм, як дітям сторін у справі було відомо, що квартира [ADDRESS] придбавалася за кошти бабці [PERSON], які та подарувала батькові. Дана інформація їм відома з дитинства зі слів бабці, яка фактично займалась їх вихованням. Також вказані свідки суду повідомили, що їх мати більше пяти останніх років хронічно зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя. Вони припинили з нею спілкування декілька років тому, в звязку з поведінкою останньої змушені проживати окремо, просять позовні вимоги батька задоволити. Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що хоч сторонами договору дарування і не було дотримано вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення, однак на даний час існують підстави для визнання вказаного договору дійсним, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов цього договору, а позивачем доведено перед судом належними та допустимими доказами, що виконання договору відбулося в момент його підписання, а нотаріальне посвідчення договору не відбулося з вини дарувальника внаслідок його ухилення від виконання вимог закону. А тому, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Надаючи правову оцінку вимогам позивача про визнання придбаної ним квартири [ADDRESS], особистою власністю суд виходить з наступного. У відповідності до п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Також згідно п. 3 ч. 1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. При вирішенні вказаної позовної вимоги суд бере до уваги висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, в якому вказано, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~ норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~ або спільна праця подружжя. \~\~Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Як уже встановлено судом, що в період перебування у шлюбі з відповідачем, позивачем придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 1999 року за 26 735 гривень (а.с.7). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира №28 в будинку №58, яка знаходиться по вулиці Личаківській в місті Львові зареєстровано за [PERSON] (а.с. 12). Згідно з довідкою ОКП ЛОР БТІ та ЕО станом на 29.12.2012 квартира №28 в будинку №58, яка знаходиться по вулиці Личаківській в місті Львові, зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 07.10.1999 за №162 та записано в реєстрову книгу №4 за р.№6626 від 22.10.1999. Станом на 21.06.2018 квартира [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат та кухні, загальна площа становить 41,3 кв.м. (а.с.9). Крім цього, згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна від 16.01.2019, власник нерухомого майна не змінився, нерухоме майно в іпотеці не перебуває, інші види обтяжень, заборон чи обмежень щодо вказаного майна не застосовані. В той же час, судом встановлено, що на передодні укладення договору купівлі-продажу від 07.10.1999, а саме 01.10.1999, позивачем було отримано в дар для придбання квартири 6500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на цей момент становило становило 28 925 гривень. Крім цього, як суду показали допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також позивач, отримані позивачем в дар грошові кошти в сумі 6500 доларів США він використав на придбання квартири вартістю 26 735 гривень. За таких обставин, оскільки позивачем набуто в особисту власність грошові кошти в сумі 6500 доларів США, що еквівалентно 28 925 грн, а згодом вказані кошти використано на придбання спірної квартири, а відповідачем вказані обставини у встановлений процесуальний спосіб не спростовано перед судом, тому слід дійти переконливого висновку, що вказане нерухоме майно не зважаючи на факт придання його в період шлюбу позивача із відповідачем, є особистою власністю позивача. А тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обємі, понесені позивачем судові витрати слід покласти на відповідача у відповідності до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved