Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права користування житловим приміщенням, зобов'язання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. Позивач з народження була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS]. Зазначене житлове приміщення було надане матері позивача - [PERSON] Відповідач - є батьком позивача, який також зареєстрований та проживає за вказаною адресою. 01.08.2006 року [PERSON] зареєструвалася в наданій їй однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS]. Також, за вказаною адресою вона зареєструвала позивача, яка на той час була неповнолітньою. Пізніше квартира за адресою: [ADDRESS] була приватизована. Проте, позивач ніколи в ній не проживала і наміру проживати не має. В грудні 2013 року відповідач дізнався, що позивач за адресою: [ADDRESS] не зареєстрована і брала участь в приватизації іншої квартири. Після чого, відповідач почав чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням, виганяти з нього, у зв'язку з чим позивач змушена звертатися до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог наполягала. Пояснила, що спірне житло складається з двох окремих квартир, які мають різні виходи. В 1999 році її батьки розлучилися, після чого вона разом з матір'ю почали проживати в одній частині, а батько - в іншій, комунальні платежі оплачували порівну. Оскільки особовий рахунок був відкритий на ім'я матері, батько передавав їй половину грошей. Заперечень щодо її проживання в квартирі батько не мав до грудня 2013 року. Зняття з реєстрації та приватизація іншої квартири була вчинена без її відома та згоди, оскільки вона була неповнолітньою. Вона не має ані наміру, ані можливості проживати з матір'ю за адресою: [ADDRESS], оскільки зазначена квартира є однокімнатною. З грудня 2013 року батько за допомогою співмешканця її сестри - [PERSON] постійно вчиняв сварки, відрізав материну половину квартири від електропостачання, згоди на реєстрацію позивача не надає. При цьому, [PERSON] вимагав плату за її проживання в квартирі в розмірі 600 грн щомісяця. В лютому 2014 року на її вхідних дверях та на всіх надвірних будівлях були змінені ключі. Представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені доводи. Відповідач позовні вимог не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що дійсно в 1988 році житлове приміщення за адресою: [ADDRESS], було надано його дружині - [PERSON], де також був зареєстрований він та їх старша донька - [PERSON] В 1989 році в них народилася донька [PERSON], у зв'язку з чим їх родині була надана сусідська квартира. Дві квартири вони переобладнали в одну, яка до теперішнього часу має адресу: [ADDRESS]. В 1999 році він розлучився з [PERSON], після чого за спільною домовленістю вони поділили житлове приміщення, заклавши пере стінок між існуючими раніше окремими квартирами. Визнав, що позивач постійно проживала в половині матері і він не мав проти цього заперечень, оскільки вона є членом його сім'ї. [PERSON] також зареєстрована в квартирі, проте останніх 14 років проживала у свого цивільного чоловіка - [PERSON] В грудні 2013 року він дізнався, що його дружині була надана інша квартира, в якій також зареєстрована і в подальшому брала участь в її приватизації позивач. Вважає, що вона зобов'язана проживати саме в цій квартирі, а не в його. Не зважаючи на його заперечення проти реєстрації позивача в його квартирі, вона відмовлялася виселитися, тому він змушений був викликати міліцію. Не заперечував, що з дозволу дільничного інспектора та за допомогою [PERSON] він від'єднав електропостачання та замінив замки в тій половині, де проживала позивач, та на всіх надвірних будівлях. На теперішній час в квартиру вселилися [PERSON] з [PERSON] та їх дитиною, які будуть здавати своє попереднє житло в оренду. Тобто, житлова площа його квартири з урахування всіх мешканців (4 особи) є меншою за норму. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Пояснив, що дійсно тривалий час він перебуває в цивільному шлюбі з [PERSON], яка зареєстрована в квартирі своїх батьків за адресою: [ADDRESS]. В 2004 році за його рахунок на ім'я [PERSON], оскільки він юридично не оформив розірвання шлюбу з колишньою дружиною, була придбана квартира за адресою: [ADDRESS], де вони спільно проживали. В 2005 році в них народився син, який був зареєстрований за місцем проживання матері. В грудні 2013 року [PERSON] почав виселяти свою меншу доньку зі своєї квартири, оскільки вона має у власності інше житло, в якому зареєстрована. З цього приводи між ними виникали часті сварки, в ході яких позивач лаяла, ображала, погрожувала батьку, обмежувала його доступ до надвірних будівель. [PERSON] на захист тестя змінив замки в тій половині, де проживала позивач, та на всіх надвірних будівлях. Також, він від'єднував електропостачання, оскільки в їх частині житлового приміщення згорів кабель. На теперішній час [PERSON] вселилася до свого батька разом з ним та їх неповнолітньою дитиною, тому житлова площа квартири з урахування всіх мешканців (4 особи) є меншою за норму. Представник третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» - Боровицька Г.С. вважала, що особи, які вселилися в житлове приміщення на законним підставах, мають право користування ним. Пояснила, що згідно наявних у балансоутримувача документів ордер на вселення до квартири [ADDRESS] був наданий [PERSON] Після чого, на ім'я [PERSON] було відкрито особовий рахунок на квартири [NUMBER] та [NUMBER]. На теперішній час в квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 01.08.2006 року зняті з реєстрації - [PERSON] та [PERSON] Квартира не приватизована, договір найму не змінювався. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що судам при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Аналогічна правова позиція закріплена постановою Верховного Суду України від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, згідно якої під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. З матеріалів справи вбачається, що на підставі ордеру № 1233 від 24.03.1988 року [PERSON] була вселена в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS], яка згідно плану мала житлову площу 12,3 кв.м. Разом з [PERSON] в квартиру вселилися члени її сім'ї: чоловік - [PERSON] з 01.11.1988 року та донька - [PERSON], [INFO]. [INFO] у подружжя [PERSON] народилася донька - [PERSON], яка також з народження була зареєстрована в квартирі. В 1989 році на ім'я [PERSON] було об'єднано особовий рахунок [NUMBER] квартири [NUMBER] з квартирою [NUMBER], загальна площа яких складала 24,8 кв.м. Згідно плану зазначені квартири мали окремі входи. Згідно виписки з особового рахунку [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 01.08.2006 року зняті з реєстрації - [PERSON] та [PERSON] Квартира не приватизована, договір найму не змінювався. Згідно акту ЖЕО від 20.12.2013 року [PERSON] з народження проживає за адресою: [ADDRESS], де з червня 2013 року також проживає її чоловік - [PERSON] Згідно відміток в паспортах [PERSON] та [PERSON] їх місце проживання з 2006 року зареєстроване за адресою: [ADDRESS], в 2007 році ними використано право на безоплатну приватизацію житла в обсязі 10 кв.м при нормі 21 кв.м. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 1988 році вона одержала квартиру [ADDRESS], в яку разом з нею вселився чоловік - [PERSON] та донька - [PERSON] [INFO] в неї народилася молодша донька - [PERSON] В порядку поліпшення житлових умов їх сім'ї була надана сусідська квартира [NUMBER], яку вони об'єднали з їх квартирою. В 1999 році вона розлучилася з [PERSON], оскільки він звільнився з роботи і почав зловживати спиртними напоями. В 2000 році старша донька виселилася з квартири до свого цивільного чоловіка, де проживає до теперішнього часу. За спільною домовленістю з [PERSON] вони поділили житлове приміщення, заклавши пере стінок між існуючими раніше окремими квартирами, які мали різні входи. В цей час саме вона підтримувала санітарно - технічний стан квартири, оплачувала комунальні платежі, а [PERSON] навіть не надавав матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини. З 2004 року [PERSON] почав отримувати пенсію і передавати їй гроші на оплату половини комунальних послуг. В 2006 році в порядку поліпшення житлових умов вона отримала однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], в якій зареєструвалася сама та зареєструвала свою неповнолітню доньку - [PERSON], після чого в 2007 році приватизувала її на двох. Зазначена квартира була в незадовільному стані, тому декілька років вона самотужки робила ремонт, після чого дозволила в ній проживати знайомим за квартирну плату. При цьому, вона з неповнолітньою донькою продовжували проживати за адресою: [ADDRESS], і колишній чоловік проти цього не заперечував. В грудні 2013 року [PERSON] дізнався про іншу квартиру, після чого почав їх виганяти зі спірного житлового приміщення, від'єднав електропостачання в її половині. В лютому 2014 року за допомогою цивільного чоловіка старшої доньки - [PERSON] він замінив замки від її вхідних дверей та на всіх надвірних будівлях, тому вона не має можливості туди потрапити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син був однокласником [PERSON] При цьому, [PERSON] була членом батьківського комітету їх школи, у зв'язку з чим неодноразово відвідувала сім'ю [PERSON] вдома, оскільки виховання дітей було не належним. В ході таких відвідувань було встановлено, що мати постійно працює: вдень - малярем ЖЕО, увечері - прибиральницею, а по вихідним - по наймам, а батько - не працює, зловживає спиртними напоями, вчиняє вдома сварки та бійки. Також, [PERSON] є інспектором соціальної допомоги. Підтвердила, що [PERSON] постійно проживала за адресою: [ADDRESS]. В грудні 2013 року вона бачила, як [PERSON] за допомогою [PERSON] виганяли її з дому, ображаючи, штовхаючи та викручуючи руки. Суд не має сумнівів щодо достовірності та правдивості показань свідків, оскільки повідомлені ними факти є логічними та послідовними, не спростовуються жодним доказом у справі. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] було одержано в користування сім'єю [PERSON], в тому числі і на позивача. Позивач була вселена в спірну квартиру, як неповнолітня дитина відповідача, з дотриманням встановленого порядку, і після досягнення повноліття проживала в ньому з його згоди. Між сторонами був обумовлений певний порядок користування житловим приміщенням, яке було єдиним постійним місцем проживання позивача з народження. Крім того, позивач була знята з реєстрації за вказаною адресою, будучи неповнолітньою. Тобто, не зважаючи на відсутність реєстрації, позивач не втратила права користування житловим приміщенням. Факт перешкоджання реалізації цього права визнаний відповідачем. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, доведені в судовому засіданні, тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі ст. 47 Конституції України, ст. 16 ЦК України, ст.ст. 64, 65 ЖК України,

Outcome: approved