Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Ухвалою суду від 25 вересня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву. Ухвалою суду від 30 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду справу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у шлюбі народились дочка - [PERSON], [INFO] Однак, спільне життя сторін не склалося і 20.01.2015 було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. З цього часу вона самотужки виховує та утримує дитину, проживають разом з бабцею та молодшою сестрою позивачки у двох кімнатній квартирі. Дитині забезпечено гідні умови проживання та гармонійного розвитку. Відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, не цікавиться її життям, матеріально не забезпечує, не піклується про її духовний та моральний розвиток. Тобто, відповідач самоусунувся від своїх батьківських обов'язків.Дочці на даний час шість років, але батька вона не пам'ятає, за останні чотири роки вона його взагалі не бачила. Вважає позовні вимоги підставними та просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі дала пояснення аналогічні наведеним вище, додатково пояснила, що місце перебування відповідача, протягом чотирьох останніх років, їй не відоме, зі своїми рідними він також не спілкується. Дитиною не цікавиться, не телефонує, жодним чином не приймає участі у вихованні, а тому просить позов задоволити. Відповідач у судові засідання з розгляду даної справи не з'явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України та за місцем реєстрації, причин неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву подав. У зв'язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] підтримала, додатково зазначила, що відповідач викликався на засідання комісії з питань захисту прав дитини коли розглядалась заява [PERSON], проте він не з'явився. Підтвердила, що орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої доньки [PERSON], [INFO] Крім того, в судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON], яка являється бабцею відповідача. Суду показала, що свого внука [PERSON] давно не бачила, він не з'являється за місцем реєстрації, не спілкуються з нею, також їй відомо, що своєю дочкою [PERSON] не цікавиться, матеріально не забезпечує. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони та інші учасники посилаються, суд встановив наступне. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ч.2, 3 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За правилами ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Крім цього, статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 59 Закону України «Про освіту», статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачені обов'язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини, відповідно до яких батьки зобов'язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної середньої освіти та ін. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Крім цього, відповідно до роз'яснень пунктів 15,16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а.с.4), [PERSON] народилася [INFO], і її батьками вказані [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до Рішення Личаківського районного суду від 20 січня 2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 28.04.2012 року Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №57 (а.с.5). Крім того, з відповідача на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10.06.2016 стягуються аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що починаючи з 2013 року неповнолітня [PERSON] проживає із позивачкою, перебуває на її повному матеріальному забезпеченні, а відповідач не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкуються з дитиною, не забезпечує харчуванням, медичним оглядом та лікуванням, що також є складовою виховання. Наведені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду і відповідачем спростовані. Крім цього, з висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 17.07.2017 за №31-3989 (а.с.6-7) вбачається, що [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться фізичним, духовним та культурним розвитком доньки. А тому орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З врахуванням наведеного, оскільки відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої [PERSON], [INFO], не займається та не піклувався про неї, не проявляє інтересу до стану здоров'я та навчання дитини, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення його батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. При цьому, задовольняючи позов, у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved