Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.04.2010 року, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], посвідченого ПН ЛМНО [PERSON] та про визнання за ним права власності на згадану квартиру. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що будучи довший час знайомим з відповідачем та маючи з ним спільні бізнес-проекти, на основі приятельських стосунків та не маючи сумніву в його добросовісності, вирішив продати останньому в кредит квартиру [ADDRESS], про що вони уклали відповідний договір купівлі-продажу від 19.04.2010р. За їхньою усною домовленістю, вселення в квартиру відповідача повинно було відбутись після повного розрахунку за договором. В якості гарантування такої домовленості, відповідач після підписання даного договору погодився передати йому оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, а саме договір купівлі-продажу від 19.04.2010р. та витяг ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про реєстрацію права власності, виданий 21.04.2010р. Перед підписанням і після цього відповідач коштів за придбане майно не передав та відповідно до їхньої домовленості, на даний час не вселився у квартиру. Через обєктивні обставини, відповідач не зміг розрахуватись за договором, у звязку з чим за їхньою домовленістю термін розрахунку встановлювався до 08.02.2016р. У вказаний термін боргові зобовязання відповідачем не виконані. Внаслідок істотного порушення умов договору зі сторони відповідача, просить в судовому порядку його розірвати, визнавши за ним право власності на згадане майно. В судове засідання позивач не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Повноважний представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач, а також третя особа ПН ЛМНО [PERSON] в судове засідання також не зявились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Перший подав до суду нотаріально засвідчену заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи у його відсутності. Друга направила до суду письмові пояснення, згідно з якими у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Також просить справу слухати у її відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 19.04.2010р. між сторонами укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач продав, а відповідач придбав квартиру [ADDRESS], яка в цілому складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 20,3 кв.м., загальною площею 38,7 кв.м. До квартири належить комора в підвалі площею 2.0 кв.м. Згідно п. 4 договору, продаж квартири вчинено за 316\~800 грн., що на момент підписання договору еквівалентно 40\~000 доларів США, які продавець одержав від покупця до підписання цього договору. За мотивами позову, які відповідач визнає в повному обсязі, фактичної передачі грошових коштів не відбулось. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Однією з істотних умов договору купівлі-продажу житла є ціна, під якою слід розуміти грошову суму, що відповідає договірній вартості житла та повинна бути сплачена покупцем продавцю. За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Згідно із частиною другою статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обовязок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо покупець не виконує свого обовязку щодо оплати переданого йому товару, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України. Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обєктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як субєктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. За правилами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстави припинення права власності визначені в ст. 346 ЦК України. За змістом п. 1 ч. 1 цієї статті право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Разом з тим, у звязку з припиненням права власності на майно в результаті його відчуження, продавець за договором очікує від цього грошової компенсації, чим виступає ціна договору. У справі яка розглядається для позивача очікуваного результату у виді отримання грошової компенсації не настало, в той час як його право власності на майно припинилось. В такому випадку, цілі договору, поставлені позивачем з метою його укладення останнім не досягнуті взагалі, що свідчить про істотність допущеного відповідачем порушення, яке в свою чергу є підставою для розірвання договору. Тому, вимогу про розірвання договору купівлі-продажу слід визнати обґрунтованою та задовольнити. Одночасно, у звязку з цим підлягає до задоволення вимога про визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобовязання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобовязанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-939цс15 в своїй постанові від 09.09.2015р. висловився про те, що за загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобовязань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобовязань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. Кредитором, що повністю виконав свій обовязок за умовами договору купівлі-продажу до його розірвання даним рішенням суду у справі яка розглядається є позивач. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Характерною особливістю кондикційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. За правилами п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення глави 83 ЦК України застосовується також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Виходячи зі змісту ст. ст. 655, 692 ЦК України, договір купівлі-продажу, будучи двостороннім правочином, вважається складним зобовязанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобовязань: перше, це правовідношення, в якому продавець повинен передати майно, а покупець наділений правом вимагати виконання цього обовязку, а другим є правовідношення, в якому покупець зобовязаний оплатити передане йому майно, а продавець має право вимагати від покупця відповідної оплати. Оскільки зі сторони позивача за договором купівлі-продажу під виконанням розуміється передача майна у власність покупцю, у звязку з розірванням цього договору квартира підлягає поверненню продавцю. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації. Аналогічне правило закріплене в ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким регулюються відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 цього Закону, однією з підстав для державної реєстрації прав є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи, що під поверненням виконаного у даній ситуації розуміється повернення позивачу права власності на нерухоме майно, таке право, набуття якого закон повязує із його державною реєстрацією, підлягає визнанню в судовому порядку, внаслідок чого позов слід визнати обґрунтованим та задовольнити в повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 3168 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.13). На підставі наведеного та

Outcome: approved