Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Виконком Водянської сільської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок шляхом зняття з реєстрації, посилаючись на те, що на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 19.05.2017 року приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу в Запорізької області Осипенко В.В. за реєстром №549 позивач отримав у дар житловий будинок з надвірними прибудовами, розташований за адресою [ADDRESS] . Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.05.2017 року номер запису про право власності 20485679, та на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 19.05.2017 року приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу в Запорізької області Осипенко В.В. за реєстром №550 він отримав у дар земельну ділянку площею 0,3708 га, розташовану за адресою [ADDRESS] . Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.05.20 року номер запису про право власності 20486168. Колишнім власником будинку був узятий на реєстрацію відповідач - [PERSON] , 1959 р.н., місцезнаходження якого в теперішній час позивачу невідомо. Просить суд визнати [PERSON] , 1959 рок народження таким, що втратив право на користування житловим будинком, за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19.01.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням (без виклику) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, на адресу суду повернулися поштові повідомлення про отримання судових повісток. Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, із заявами до суду не звертався. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування належить житловий будинок з надвірними прибудовами за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки виданої Виконавчим комітетом Водянської сільської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області від 30.11.2020 року №1704, [PERSON] не проживає з 25.05.2020 року, за адресою: [ADDRESS] . Та обставина, що відповідач зареєстрований у належному позивачеві будинку , порушує його права як власника, на отримання пільг від держави у вигляді субсидії, оскільки в її розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за даною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів їх сімей, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, виходячи із вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.). Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позову та про можливість їх задоволення.

Outcome: approved