Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування збитків у розмірі 10000,00 грн. з тих підстав, що відповідач 17 липня 2020 року пошкодив його автомобіль. Вартість пошкодження оцінена обома сторонами в 10000,00 грн., про що відповідач написав розписку - зобов`язання, згідно якої зобов`язувався відшкодувати завдані збитки. Оскільки відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань по відшкодуванню шкоди, тому позивач просить стягнути її з відповідача. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надійшов. Дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 12 серпня 2019 року у справі № 200/12000/15-ц та Постанові від 31 січня 2020 року у справі № 718/2239/16-ц. Посилання позивача на розписку від 17 липня 2020 року, відповідно до якої [PERSON] зобов`язався відшкодувати матеріальні збитки [PERSON] за пошкоджений транспортний засіб Део Ланос у розмірі 10000 грн., не може розцінюватися судом як належний доказ покладення на відповідача відповідальності за збитки завдані позивачу дорожньо-транспортною пригодою. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Будь яких доказів існування факту ДТП, як то звернення до страхової компанії, фотографування місця ДТП, протокол притягнення до відповідальності водія, фіксування ДТП патрульною поліцією, тощо, позивачем не надано. Таким чином, відсутня головна передумова настання зобов`язання по відшкодуванню шкоди доведення самого факту її наявності. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів того, що відповідач своїми діями порушив Правила дорожнього руху України, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з ДТП. Окрім того, факт того, що дійсно відбулась дорожньо-транспортна пригода, його майну нанесені матеріальні збитки позивачем не доведено. Враховуючи вищевикладене, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed