Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дійсним договору купівлі - продажу №Н/98-000132 квартири [ADDRESS] , та зареєстрований 15.05.1998 року на Регіональної універсальної біржі «Олександр-Н», укладений між [PERSON] , [PERSON] , як покупцями, та [PERSON] , яка діяла від імені та інтересах [PERSON] , на підставі довіреності, виданої 02.12.1996 року державним нотаріусом П`ятої Одеської нотаріальної контори Толстих Н.Н. за № 4-5908, як продавцем. Також просить визнати за [PERSON] , який діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , право власності по 1/4 частки кожному на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , якій належала 1/2 частка квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу від 15.05.1998 року. У підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що 15.05.1998 року між [PERSON] , [PERSON] , як покупцями, та [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах [PERSON] , за довіреністю, як продавцем, був укладений договір купівлі - продажу №Н/98-000132 квартири [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі - продажу був укладений між ними, як членами Регіональної універсальної біржі «Олександр-Н», та був зареєстрований на вказаній біржі в день укладання в журналі реєстрації угод під № Н/98-000132 від 15.05.1998 року. Нотаріального посвідчення договору не було. Після смерті [PERSON] позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, так як вказаний договір не відповідає правовим нормам законодавства, які діяли на час реєстрації договору. При реєстрації вищевказаного договору були порушені ст.ст. 45, 47 ЦК України (1963 року), ст.ст. 1, 8, 15, 16 ЗУ «Про товарну біржу». У спірному договорі в числі учасників правочину є особа, яка діяла на підставі довіреності. Таким чином, позивач позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Позивач у судовому засіданні участі не приймав, однак його представник надала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні участі не приймала, однак надіслала до суду заяву, в якій не заперечує проти задоволення позову та просить розглядати справу без її участі. Представник відповідача Одеської міської ради у судовому засіданні участі не приймав, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку. Заперечень або пояснень по суті позовних вимог до суду надано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть, зареєстроване Овідіопольським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеської області, актовий запис №297 від 11.04.2019 року. Померла та позивач перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, зареєстрованого Малиновським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актова запис №684 від 17.05.2016 року. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді двокімнатної квартири [ADDRESS] . Померлій належала 1/2 частка вказаної квартири, на підставі договору купівлі - продажу №Н/98-000132 від 15.05.1998 року, зареєстрованого на Регіональної універсальної біржі «Олександр-Н». Іншу 1/2 частку квартири [PERSON] успадкувала після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.2018 року. Крім позивача, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є неповнолітня дочка [PERSON] , а також дочка померлої від першого шлюбу [PERSON] , та мати померлої [PERSON] . Однак, [PERSON] та [PERSON] відмовилися від спадщини після смерті [PERSON] , на користь позивача та його неповнолітньої доньки. Позивач та неповнолітня дочка [PERSON] , як спадкоємці першої черги, звернулися до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №56505806 від 12.06.2019 року. На підставі вказаної заяви про прийняття спадщини була відкрита спадкова справа №634/2019 щодо майна [PERSON] , яка була витребувана судом та досліджена у судовому засіданні. Однак, нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі. Ставнійчук А.О. було надано постанову від 24.10.2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії та роз`яснено, що спірний договір купівлі - продажу не відповідає правовим нормам законодавства, які діяли на час реєстрації договору. При реєстрації вищевказаного договору були порушені ст.ст. 45, 47 ЦК України (1963 року), ст.ст. 1, 8, 15, 16 ЗУ «Про товарну біржу». В вищезазначеному договорі в числі учасників правочину діяла особа на підставі довіреності. Так, судом встановлено, що 15.05.1998 року між [PERSON] , [PERSON] , як покупцями, та [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах [PERSON] , за довіреністю, як продавцем, був укладений договір купівлі - продажу №Н/98-000132 квартири [ADDRESS] . Вказаний договір був укладений між сторонами, як членами Регіональної універсальної біржі «Олександр-Н», та був зареєстрований на вказаній біржі в день укладання в журналі реєстрації угод під №Н/98-000132 від 15.05.1998 року. Як вказано в договорі, його нотаріальне посвідчення було не потрібне, а тому сторони не звертались до нотаріальної контори. Домовляючись про укладення договору купівлі - продажу, були обумовлені усі істотні умови угоди, в тому числі, вартість квартири, яку покупці повністю передали довіреній особі відповідача до укладання угоди. Крім іншого, продавець засвідчила факт належності її довірителю вказаного нерухомого майна, та надала оригінали правовстановлюючих документів, на підставі яких вона була власником майна, а саме: свідоцтво про право на спадок за заповітом, виданого державним нотаріусом П`ятої Одеської нотаріальної контори Северовою Н.В., 30.05.1997 року під №1-202 та зареєстрованого у ОМБТІ 07.07.1997 року під №861 пр. на стор. 14 в кн. № 109 доп. Після укладення договору [PERSON] та [PERSON] зареєстрували як правовстановлюючий документ, який посвідчував їх право власності на придбане нерухоме майно в ОМБТІ та РОН, про що був зроблений відповідний запис в реєстрову книгу під № 861 пр. на стор.14 кн. 109 доп. від 19.05.1998 року. Отже, сторони повністю виконали угоду, як відповідно до умов договору, так і до норм чинного законодавства. Суд виходить з того, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім важливим пунктам договору. Біржове оформлення сторонами було вибрано, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору. Згідно ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1957 ХІІ від 10.12.91 року, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язково лише у випадках, встановлених законом. Суд за позовом сторони, яка виконала усі умови угоди, може визнати таку угоду дійсною. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року, зі змінами №15 від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними, з підстав недодержання нотаріальної форми», визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі - продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу квартири, виконання договору відбулося. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту посвідчення договору, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. При таких обставинах, суд приходить до висновку про визнання спірного договору дійсним. Стосовно вимог позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного. Після смерті [PERSON] , позивач та неповнолітня дочка [PERSON] , як спадкоємці першої черги, звернулися до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до спадкової справи №634/2019 щодо майна [PERSON] , яка була витребувана судом та досліджена у судовому засіданні, позивач та [PERSON] є єдиними спадкоємцями першої черги. Спорів стосовно того, що вони спадкоємці першої черги немає. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст. 1217 ЦК України. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1226 ЦК України, частка в праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. На підставі ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. У відповідності до ст.ст. 1269, 1297 ЦК України, позивач та [PERSON] , у передбачений законом строк, звернулися до нотаріальної контори з відповідними заявами, а інші спадкоємці відмовилися на їх користь, як встановлено з спадкової справи. Таким чином, позивач та його неповнолітня донька [PERSON] є єдиними спадкоємцями до майна померлої, які прийняли спадщину. Згідно абз. 39 п. 1 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до абз. 2-3 п.23. Постанови ВСУ від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та, згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.ч. 2-4 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав, обов`язків цивільного характеру. Виходячи із правил ч. 1 ст. 6 Конвенції і практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду. Згідно з ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved