Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька. В позовній заяві вказує, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON]. Шлюб між позивачем і відповідачем не укладався. 16 лютого 2013 року позивач уклала шлюб з [PERSON]. Як вказує [PERSON], на даний час дитина проживає з нею та її чоловіком за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що саме вона та її чоловік матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу народження доньки Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, з донькою не спілкується, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток доньки не надає. Водночас, донька часто хворіє на застудні захворювання, для профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку дитини, як особистості. Позивачка має можливість виїжджати з дитиною на відпочинок за кордон подорожувати країнами Європейського союзу в період канікул. Проте для виїзду за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл Відповідача, який Позивач не мас отримати через відсутність відомостей про місцезнаходження [PERSON] Також [PERSON] посилається на ті обставини, що виїзди дитини за кордон жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету захист дитини, її оздоровлення, розширення кругозору. Просить суд надати дозвіл на багаторазовий тимчасовий виїзд з України до країн Європейського Союзу, а також до Туреччини, Єгипту, малолітній [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO] до досягнення нею шістнадцятирічного віку та на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог в повному обсязі наполягала, не заперечувала проти прийняття заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився викликався шляхом направлення судових повісток, що повернулись до суду з відміткою пошти у зв'язку з закінчення терміну зберігання, а також розміщенням виклику у судове засідання у засобах масової інформації. Враховуючи, що відповідач який належним чином повідомлений в судове засідання не з'явився, заперечень не надав, суд на підставі ст. 224-226 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача, та ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, яка в силу ст.19 СК України не є обов'язковою. Дослідивши позов та додані матеріали, перевіривши обґрунтованість позовної заяви, суд дійшов до висновку про наявність підстав для його часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157-159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. При цьому необхідно врахувати, що відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Крім того, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII (далі - Закон) та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до п. 3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. З наведеного необхідно зробити висновок, що виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду за кордон за рішенням суду при відсутності згоди одного з батьків. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON]. Шлюб між позивачем і відповідачем не укладався. 16 лютого 2013 року позивач уклала шлюб з [PERSON]. На час звернення до суду з позовом дитина проживає з нею та її чоловіком за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідками від 23.05.2017 року виданими Департаментом реєстраційних послуг. Відповідач [PERSON] з 2012 року знятий з реєстрації місця проживання [ADDRESS], що підтверджується відповіддю адресно-довідкового сектору. З пояснень позивача встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання своєї неповнолітньої доньки, не приділяє належної уваги, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не цікавиться здоров'ям, життям та подальшою долею. Разом з тим відповідач зловживає своїми батьківськими правами, порушуючи інтереси дитини. Обставин, які з урахуванням віку та стану здоров'я дитини перешкоджали виїзду неповнолітньої дитини за кордон судом не встановлено. Перебування закордоном на думку суду розширить кругозір дитини, сприятиме бажанню вчити іноземні мови, збагатить дитину духовно. Водночас, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. З цією метою Держави-учасниці Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)сприяють укладанню двосторонніх або багатосторонніх угод чи приєднуються до чинних угод. У Гаазькій Конвенції визначено поняття «незаконне переміщення» або «утримування дитини». Згідно зі ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, при умові, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування). У разі виїзду дитини за кордон з дозволом не невизначений термін, позивачка не матиме обов'язку повернути дитину до країни постійного проживання, у примусовому порядку це можливо лише шляхом запровадження процедури Гаазької Конвенції для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземної держави. Враховуючі вказані обставини суд приходить до висновку про можливість надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини закордон без згоди та супроводу батька впродовж трьох років.

Outcome: partial