Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є одним із співвласників [ADDRESS] Відповідач у справі, є громадянином іншої держави. За згодою всіх співвласників [PERSON] 07.10.2014 р. був зареєстрований в зазначеній квартирі. В подальшому, відповідач вирішив залишити територію України, надавши довіреність на ім»я [PERSON] на представлення його інтересів при вирішенні питання щодо зняття з реєстраційного обліку. Позивач посилається на те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, не несе витрат на її утримання. Нове його місце проживання не відоме. На підставі положень ст.ст.71, 72 ЖК України позивач проситьс визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В ході судового розгляду позивач та його представник підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просили суд позов задовольнити з підстав, заявлених в позовній заяві. Позивач зазначив, що відповідач вселився в квартиру за згодою всіх співвласників як чоловік його племінниці, і був зареєстрований. Однак, він прожив в квартирі нетривалий час та вирішив залишити територію України, місце його проживання не відоме. Наявність реєстрації відповідача порушує його права як власника квартири, оскільки він повинен нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Відповідач в судове засідання не з»явився, про місце і час удового розгляду був повідомлявся судом за останнім відомим місцем проживання, яким є місце реєстрації. На підставі положень ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою позивача та його представника , суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого державною адміністрацією Московського району 03.01.1997 р., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] З пояснень позивача вбачається, що відповідач є чоловікм його племінниці і вселився в квартиру та був зареєстрований за згодою всіх співвласників. В спірній квартирі відповідач прожив нетривалий час. Судом встановлено, що відповідач у справі не проживає в квартирі [ADDRESS]. Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення його права власності без позбавлення права користування і володіння майном. Відповідно до роз»яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При зверненні до суду позивач посилається на положення ст..ст. 71, 72 ЖК України, зазначаючи, що факт не проживання відповідача протягом останніх 6 місяців підтверджується письмовими доказами. Однак, положення ст..ст.71,72 ЖК України застосовуються до правовідносин, які виникли між наймачем квартири або членами сім»ї наймача квартири, що перебуває у державній власності або власності територіальної громади. Позивач не може точно визначити коли відповідач виселився зі спірної квартири. Докази, подані позивачем на підтвердження факту не проживання відповідача, а саме акти, складені ОСББ «МЖК Горького 165» від 30.09.2015 р., 30.10.2015 р., 30.11.2015 р, 30.12.2015 р., 29.01.2016 р, 29.02.2016 р. не підтверджують факт не проживання відповідача протягом року в спірній квартирі. Відповідно до ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. В роз»ясненнях, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначено, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Посилання позивача на те, що відповідач залишив територію України не підтверджено жодними доказами у справі, хоча судом позивачу та його представнику роз»яснювались положення ст.ст.10, 60 ЦПК України щодо обов»язку сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. З огляду на вищевикладені обставини, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову, оскільки обставини, на які посилається позивач, не підтверджені належними доказами у справі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed