Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням, в котрому просив суд визнати [PERSON] [INFO] , таким, що втратив право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 03.07.1987 року [PERSON] видано ордер на житлове приміщення № 4026 серії БО за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до зазначеного ордеру склад сім`ї становить дві особи: [PERSON] та її сина [PERSON] . 10.11.1987 року на житловій площі в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] , [INFO] , як члена сім`ї наймача у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] . 02.03.1993 року між [PERSON] та відповідачем шлюб розірвано. [INFO] померла [PERSON] . У зв`язку з наявністю реєстрації відповідача у квартирі, позивач обмежений у праві володінні, користуванні та розпорядженням майном. Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного провадження з призначенням засідання на 27 лютого 2020 року. У судове засідання 27 лютого 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач сповіщався належним чином, про причини неможливості прибуття суд не повідомив. Судове засідання відкладене на 10 червня 2020 року. У судове засідання 10 червня 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач сповіщався належним чином, про причини неможливості прибуття суд не повідомив. Судом роз`яснено права, заслухано пояснення та задоволено клопотання про допит свідків. Судове засідання відкладене на 24 вересня 2020 року. У судовому засіданні 24 вересня 2020 року представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судове засідання 24 вересня 2020 року відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомляв. Своїм правом надати відзив на позовну заяву не скористався. У зв`язку з чим справа розглянута на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. На підставі викладеного, з урахуванням дотримання судом вимог ст. 74 ЦПК України про сповіщення, суд визнає неявку відповідача у судове засідання неповажною, та вважає за можливе розглядати справу за його відсутності в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку представника позивача, пояснення свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.07.1987 року [PERSON] видано ордер на житлове приміщення № 4026 серії БО за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до зазначеного ордеру склад сім`ї становить дві особи: [PERSON] та її сина [PERSON] . 10.11.1987 року на житловій площі в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] , [INFO] , як члена сім`ї наймача у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] . 02.03.1993 року між [PERSON] та відповідачем шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 11.03.1993 року. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.10.2019 року. У судовому засіданні 24 вересня 2020 року була допитана у якості свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем. Відповідач це колишній чоловік матері позивача. По сусідству воно проживає з 1999 року, однак відповідача з того часу не бачила жодного разу. Пояснила, що матір позивача померла в 2019 році. У судовому засідання 24 вересня 2020 року була допитана у якості свідка [PERSON] , яка зазначила, що мати позивача була її близькою подругою та знайома з позивачем приблизно з 1994 - 1995 року. З того ж часу вона відвідувала квартиру позивача приблизно раз на тиждень. Пояснила, що мати позивача уклала шлюб з відповідачем в 1987 році, а розірвала в 1993 році. В суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками, їх пояснення відповідають та не суперечать обставинам, свідчення про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved