Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 25 березня 2014 року вони з відповідачкою уклали шлюб. Від даного шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що спільне життя між ним та відповідачкою не склалося через різні погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного. Як подружжя вони фактично припинили шлюбні стосунки, більше двох років разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Подальше продовження спільного проживання та збереження сім'ї позивач вважає неможливим, тому просить суд розірвати шлюб. У судове засідання позивач не зявився, але від нього надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить завдовольнити. Відповідачка у судове засідання не зявилась, але від неї надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Зазначила хоча і не проживаємо три роки, однак вона не згодна розірвати шлюб, оскільки у них є малолітня дитина у якої повинен бути батько. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 25 березня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 174, про що свідчить копія свідоцтва про одруження (а.с.6). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження (а.с.7). Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство ними не ведеться. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з осені 2016 року шлюбні відносини між сторонами припинені, разом вони не мешкають та спільне господарство ними не ведеться. Шлюб сторін носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються, спорів стосовно поділу спільного майна та утримання дітей на теперішній час сторони не заявляють. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. Таким чином, враховуючи викладене, за аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. За таких обставин, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу між сторонами неможливо, суперечить інтересам сторін, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved