Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON], треті особи - орган опіки та піклування в особі Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Орджонікідзевського району Харківської міської ради та державний нотаріус Сьомої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], про визнання недійсним договору довічного утримання і просив визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між відповідачами та зареєстрований державним нотаріусом Сьомої ХДНК за реєстровим № 6-101, посилаючись на те, що з відповідачкою [PERSON] він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з 1989 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду від 17 листопада 2014 року за ним було визнано право користування квартирою № 241 будинку № 6 по вул. В. Кільцевій в м. Харкові. 10 лютого 2016 року йому стало відомо, що відповідачі уклали між собою договір довічного утримання. Зазначеним договором було порушено його права та сам договір було укладено з грубими порушеннями чинного законодавства. Цим договором відповідач [PERSON] позбавила його права користування житлом, що є неприпустимим, оскільки він є інвалідом першої групи по зору. Під час розгляду справи позивач уточнив свій позов і в якості третіх осіб на стороні відповідачів вказав орган опіки та піклування в особі Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради та Сьому Харківську державну нотаріальну контору. Під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача вточнив підстави позову і вказав, що просить визнати недійсним зазначений договір довічного утримання, оскільки він: укладений без згоди позивача, як цивільного чоловіка відповідача [PERSON]; на його укладання відсутня згода позивача як співвласника спірної квартири; наявність встановленого рішенням суду сервітуту у вигляді права позивача на користування спірною квартирою є перешкодою для укладання спірного правочину. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали і пояснили, що наведені позивачем та його представником підстави позову не є перешкодою для укладання спірного правочину, оскільки на час укладання договору довічного утримання позивач не був цивільним чоловіком відповідача [PERSON], ніколи не був співвласником спірної квартири і наявність сервітуту не позбавляє власника майна права на його відчуження. Відповідач [PERSON] позов не визнала і в судовому засіданні надала пояснення, які цілком збігаються з її письмовими запереченнями, в яких вона вказала, що позивач ніколи не був співвласником зазначеної квартири, яка була виключно особистою власністю відповідача [PERSON] Їй відомо що позивач зареєстрований і проживає у спірній квартирі. Відповідно до умов договору вона надає допомогу відповідачу [PERSON], питання щодо виселення позивача з квартири не ставила і наміру ставити не має, у користуванні квартирою позивачу жодних перешкод не чинила і чинити не збирається (а.с. 44). Представник третьої особи - Сьомої Харківської державної нотаріальної контори в судове засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявами про розгляд справи в його відсутність. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Вислухавши сторони, їх представників, свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Судовим розглядом встановлено, що спірним майном є однокімнатна ізольована квартира [ADDRESS], яка належала на праві особистої приватної власності відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 лютого 1996 року за реєстраційним № 7-96-59594 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, зареєстрованого в ДКП Харківського міського бюро технічної інвентаризації 26 лютого 1996 року за № П-7-7910 (а.с. 5). Рішенням Орджонікідзевського районного суду від 17 листопада 2014 року було частково задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] і визнано за [PERSON] право користування квартирою № 241 будинку № 6 по вул. В. Кільцевій в м. Харкові (а.с. 10, 11). Тим же рішенням суду було відмовлено в задоволені зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] в частині позовних вимог про встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 1989 року до часу ухвалення судового рішення та визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін, як набутої ними під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Рішення суду набрало законної сили. 10 лютого 2016 року між відповідачами [PERSON] і [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який 10 лютого 2016 року було посвідчено державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 6-101. Відповідно до зазначеного договору відповідач [PERSON] передала у власність відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS], а відповідач [PERSON] зобовязалася довічно утримувати відповідача [PERSON] (а.с. 5-8). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. На підставі наведеного суд вважає доведеним, що на час укладання спірного договору довічного утримання позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] не перебували у цивільному шлюбі і позивач [PERSON] не був співвласником спірної квартири, а тому отримання його дозволу чи згоди на укладання зазначеного правочину не вимагалося і укладання договору без такої згоди чи дозволу [PERSON] цілком відповідало вимогам діючого законодавства. Відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Встановлення рішенням суду позивачу [PERSON] сервітуту щодо права користування спірною квартирою не позбавило власника цієї квартири відповідача [PERSON] права розпорядження своїм особистим майном шляхом укладання договору довічного утримання, предметом якого була вищезазначена квартира, а тому наявність встановленого сервітуту не може бути підставою для визнання цього договору довічного утримання недійсним. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] суд також виходить з того, що у відповідності до положень ч. 6 ст. 403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Наведене свідчить про обовязковість встановленого рішенням суду [PERSON] сервітуту у відношенні спірної квартири і для її нового власника відповідача [PERSON], яка питання щодо припинення сервітуту або виселення позивача [PERSON] зі спірної квартири на теперішній час не ставить. Оскільки позивач є інвалідом першої групи та у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає за доцільне судові витрати по справі віднести за рахунок держави. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 61, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 403, 405 ЦК України, суд -

Outcome: dismissed