Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником Державного підприємства «Придніпровська залізниця». Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2014 року по справі № 180/328/14-ц ухвалено стягнути солідарно з ДП «Придніпровська залізниця» та [PERSON] на користь [PERSON] 100 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. На виконання рішення суду залізниця перерахувала 83 243 гривень 60 копійок на платіжну картку [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди та 16 756 гривень 40 копійок в дохід місцевого бюджету, як податок з доходів фізичних осіб з суми моральної шкоди, сплаченої [PERSON] В подальшому, в ході здійснення примусових заходів стягнення у виконавчому провадженні № 43543419 стосовно ДП «Придніпровська залізниця», державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстицїї було стягнуто з залізниці та перераховано [PERSON] 16 756 гривень 40 копійок. Вважає, що відповідач отримав 16 756 гривень 40 копійок безпідставно. Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Кіровський ВДВС Дніпропетровського МУЮ, про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 16 756,40 грн. (шістнадцять тисяч сімсот пятьдесят шість гривень 40 копійок). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі. Не погодившись з вищевказаним рішенням, [PERSON] звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій прохає рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким, в відмовити в задоволенні позовних вимог РФ «Придніпровська залізниця», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановних обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено місцевим судом, рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2014 року із ДП «Придніпровська залізниця» та [PERSON] у солідарному порядку було стягнуто на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 12 жовтня 2010 року на залізничному переїзді у с.Городище, в районі м.Марганець, за наслідками якої загинула дружина [PERSON] 04 червня 2014 року старшим державним виконавцем Кіровського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] відкрито виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/180/456/2014, виданого Марганецьким міським судом Дніпропетровської області 21 травня 2014 року, про стягнення із ДП «Придніпровська залізниця» на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень та надано строк на виконання судового рішення у добровільному порядку до 10 червня 2014 року (а.с.7). 10 червня 2014 року платіжними дорученнями №№ 1706, 1707 залізницею було перераховано на користь [PERSON] 83 243 гривень 60 копійок та на користь держави у рахунок обовязкових платежів із стягнутої суми 16 756 гривень 40 копійок (а.с.11). У звязку з тим, що виконавчий лист добровільно виконано не у повному обсязі (на користь стягувача надійшли кошти у розмірі 83 243,60 грн., а не 100 000 грн.), 06 листопада 2014 року старший державний виконавець Кіровського відділу ДВС [PERSON] виніс постанову про стягнення із ДП «Придніпровська залізниця» виконавчого збору у розмірі 10000 гривень (а.с.9), а 14 листопада 2014 року постанову про виправлення допущеної у постанові про стягнення з боржника виконавчого збору помилки, якою суму 10 000 гривень замінено на 1 675,64 грн. Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року по справі № 180/328/14-ц надано розяснення, що сума моральної шкоди на користь [PERSON] в розмірі 100 000 гривень зазначена в рішенні суду без врахування податку й інших обовязкових платежів, та що справлення та сплата податку з громадян є обовязком боржника та стягувача, тому питання про утримання податку потрібно вирішувати на підставі вимог чинного законодавства (а.с.6). 06 листопада 2014 року виконавче провадження № 43543419 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 45370429 відносно ДП «Придніпровська залізниця» (а.с.8) та розпочаті заходи примусового стягнення. З метою запобігання арешту розрахункових рахунків та активів підприємства залізниця в рамках зведеного виконавчого провадження перерахувала на депозитний рахунок Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ 1 162 841 гривень 89 копійок, що підтверджується платіжним дорученням № 15723 від 06 листопада 2014 року (а.с.10). Згідно розпорядження № 43543419 (В-15) від 12 листопада 2014 року на банківську карту [PERSON] перераховано 15233 гривні 09 копійок (а.с.75). Згідно розпорядження № 43543419 (В-15) від 25 листопада 2014 року на банківську карту [PERSON] перераховано 1523 гривні 31 копійку (а.с.76). Разом 16 756 гривень 40 копійок. Вважаючи свої дії правомірними, ДП «Придніпровська залізниця» оскаржила дії (бездіяльність) державного виконавця та постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору до суду. Дніпропетровський окружний адміністративний суд в своїй постанові від 23 квітня 2015 року, залишеній в силі ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2015 року, прийшов до висновку, що постанова старшого державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] про стягнення виконавчого збору від 06 листопада 2014 року ВП № 43543419 винесена із порушенням норм чинного законодавства та підлягає скасуванню. Рішення обґрунтовано тим, що Державне підприємство «Придніпровська залізниця» під час виконання виконавчого документу у виконавчому провадженні ВП № 43543419 виплатило грошові кошти у рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди на користь фізичної особи за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб згідно норм Податкового кодексу України, а тому вважається таким, що виконало у повному обсязі виконавчий документ. Враховуючи наявні у матеріалах справи докази виконання ДП «Придніпровська залізниця» зазначеного виконавчого документу у наданий державним виконавцем строк (платіжні доручення від 10.06.2014 року № 1706 на суму 83 243,60 грн. та від 10.06.2014 року № 1707 на суму 16 756,40 грн.) у добровільному порядку, державним виконавцем Кіровського відділу Дніпропетровського МУЮ протиправно нараховано позивачу (ДП «Придніпровська залізниця») виконавчий збір за постановою від 06 листопада 2014 року за виконавчим провадженням ВП № 43543419. Суд також зазначає, що оскаржена постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору не є обґрунтованим рішенням, оскільки у зазначеному рішенні державним виконавцем жодним чином не наведено правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору з огляду на норми Податкового кодексу України та Закон України «Про виконавче провадження» та не наведено розрахунку суми виконавчого збору (а.с.19-21). Також, ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року визнано незаконними дії державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON] щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 06 листопада 2014 року та визнано неправомірною його бездіяльність, щодо не вчинення належних дій по закінченню виконавчого провадження 10 червня 2014 року. Ухвала набрала законної сили (а.с.15-18). Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції керувався тим, що позивач діяв правомірно, нарахувавши та перерахувавши в дохід бюджету податок з доходів фізичних осіб з суми відшкодування моральної шкоди, а державний виконавець Кіровського відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ діяв неправомірно, стягнувши з позивача та перерахувавши [PERSON] 16 756 гривень 40 копійок, а тому наявні підстави для застосування ст. 1212 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Оскільки місцевим судом не встановлено факту недобросовісного набуття [PERSON] отриманих коштів у розмірі 16 756 гривень 40 копійок, які є виплатою в рамках відшкодування шкоди та надані фізичній особі як засіб до існування, як не встановлено й наявності рахункової помилки, то відповідно до статті 1215 ЦК України поверненню зазначена сума не підлягає. Отже, суд першої інстанції, не застосувавши до спірних правовідносин положення статті 1215 ЦК України, дійшов помилкового висновку про те, що вказані грошові кошти підлягають поверненню з підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України. За таких обставин рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed