Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Посилався на те, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02.04.2021 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,00 кв.м. та на даний час являється єдиним власником вказаної квартири. Відповідно до акту №65 від 06.05.2021 року, завіреного начальником КЖРЕП №4 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою. Так, на даний час за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який не є членом його сім`ї та жодних підстав для проживання та реєстрації у вказаному приміщенні не має. Зазначив, що відповідно до ст.ст.317,319,321, 383, 391 ЦК України, ст.156 ЖК України відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки не є членом сім`ї нового власника квартири. Реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] перешкоджає йому у реалізації повноважень власника. Просив позов задовольнити, визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме - квартирою [ADDRESS] . Відповідачем відзиву на позов подано не було. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Згідно положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 02.04.2021 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02.04.2021 року (а.с.4). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.04.2021 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.5). Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.11). Згідно до акту №65 від 06.05.2021 року, завіреного начальником КЖРЕП №4 Смірнов П.О. зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою (а.с.7). Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Крім того, положеннями частини четвертої зазначеної статті визначено, що до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний суд у справі №731/34/17-ц, постанова від 02.09.2019 року. Статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року. Окрім того, суд зауважує, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як було встановлено судом, позивач є власником спірної квартири. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. У позасудовому порядку спір між сторонами вирішено не було, у зв`язку з чим наявне оспорене право позивача використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, за захистом якого він змушений був звернутися до суду. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved