Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Тячівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, посилаючись на те, що їй та її покійному чоловіку [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В даному будинку вона і зараз проживає разом з дочкою та внуком. Її дочка [PERSON] в 2007 році уклала шлюб з відповідачем [PERSON] Вони разом проживали в їх будинку. І на той час вони з уже покійним чоловіком надали згоду на реєстрацію за місцем проживання їх зятя в належному їм будинку. Однак життя у дітей не склалося і в 2011 році шлюб між ними було розірвано, хоча фактично відповідач покинув дочку та переїхав проживати до своїх батьків ще в 2010 р., і з того часу жодного дня в їх будинку не проживав. Вони намагались зв'язатись з відповідачем, щоб він знявся з реєстрації за місцем проживання в їх будинку, так як їм стало відомо, що він одружився, має жінку, яка родом з Румунії і скоро в них має народитися дитина. Однак, з відповідачем зв'язатись не має можливості. Навіть аліменти на утримання їх сина сплачує їх батько. Тому просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою [ADDRESS]. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на вимоги викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України. Представник відповідача Тячівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], її представника [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, дочка позивачки [PERSON] в 2007 році уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який рішенням Тячівського районного суду від 03.03.2011 року розірвано. Відповідач [PERSON] з 2007 року, як член сім'ї, проживав будинку з надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS], що належить позивачці, а з 2010 року проживає у будинку своїх батьків. Згідно ст. 150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку) , квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати , дарувати, заповідати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.. ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння , користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які несу перечать закону. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. А у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть Отже, виходячи з вище наведеного суд приходить до висновку, що відповідач жодних правових підстав не має на проживання у будинку позивачки і цей будинок не може вважатися його місцем проживання, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved