Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що відповідно до укладеного договору від 14.03.2012 року, відповідачу було надано кредит у розмірі 3000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Погашення заборгованості здійснюється щомісячно шляхом сплати щомісячного платежу. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, складає між ними та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Згідно п.2.1.1.5.5. Умов позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання та перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору, у [PERSON] станом на 30.04.2016 року виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 16300 грн. 10 коп., в тому числі: 966 грн. 42 коп. - сума основного боргу за кредитним договором; 10931 грн. 29 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3150 грн. 00 коп. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 752 грн. 39 коп. штраф (процентна складова). Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 16300 грн. 10 коп. та понесені судові витрати. У поданій до суду заяві про перегляд заочного рішення суду відповідач заперечував проти позовних вимог. Зокрема не погодився із нарахованими до сплати штрафами у твердій грошовій сумі та у відсотках від суми заборгованості, оскільки вважає це подвійною відповідальністю за одне і теж порушення. Крім того, не погоджується із нарахованою до сплати комісією у сумі 3150 гривні, оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою. Також вважає, що банком було пропущено строк позовної давності, на застосуванні якого він наполягає. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнала з підстав, викладених у поданій до суду заяві про перегляд заочного рішення суду. Наполягала на застосуванні наслідків спливу позовної давності. Просила суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши вступне слово представників, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що відповідно до укладеного договору від 14.03.2012 року, відповідачу було надано кредит у розмірі 3000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с.5-31). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, складає між ними та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.(а.с.5). Згідно п.2.1.1.5.5. Умов позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання та перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. (а.с.6-29). Як видно з положень Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, сторони також погодили, що при порушенні клієнтом термінів платежів по будь-якому із грошових зобовязань, передбачених даним договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень та 5 % від суми заборгованості по кредитному договору (1.1.5.20). Клієнт банку також зобовязується сплачувати комісії та інші плати, встановлені банком за обслуговування клієнту у відповідності з тарифами (п.1.1.7.14). Термін позовної давності стосовно вимог банку по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, неустойки: пені та штрафів, витрат банків становить 50 років (п.1.1.7.31). Статтею 1054 п.1 Цивільного Кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. \~ Згідно із п.1.ст.1048 Цивільного Кодексу України, \~розмір і порядок одержання \~процентів встановлюється договором. \~ Аналізуючи зазначені правові норми, суд приходить до висновку, що єдиною підставою виникнення кредитних правовідносин є договір, який є двостороннім правочином та укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та боржником. Тобто, для виникнення правовідносин, що випливають з кредитного договору необхідне вільне волевиявлення обох сторін договору. Із положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. \~ Відповідно до ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок у зобовязанні належним чином. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання перед позичальником виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, однак позичальник взяті на себе за кредитним договором зобов'язання належним чином не виконав, що призвело до утворення заборгованості. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається із наданих суду пояснень, відповідач позов не визнає, зокрема заперечує проти одночасного стягнення з нього штрафу у фіксованому та процентному розмірі, які є одним видом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України, виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). З дослідженого у судовому засіданні розрахунку заборгованості за договором №б/н від 14.03.2012 року судом встановлено, що заборгованість за договором становить 16300 грн. 10 коп. та складається з: 966 грн. 42 коп. - сума основного боргу за кредитним договором; 10931 грн. 29 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3150 грн. 00 коп. заборгованість за комісією; 500 грн. 00 коп. сума штрафу (фіксована частина); 752 грн. 39 коп. сума штрафу (процентна складова) (а.с.3-4). Таким чином, банком не було нараховано до сплати [PERSON] пеню, розрахунок заборгованості по пені в матеріалах справи відсутній, а тому вказана штрафна санкція не є предметом спору у справі. Аргументи представника відповідача про те, що фіксована та процентна складова штрафу є різними видами цивільно-правової відповідальності та подвійним стягненням суд відхиляє, оскільки розмір та порядок нарахування штрафу було погоджено сторонами в умовах кредитного договору. Посилання відповідача на правову позицію ВСУ, викладену у постанові від 21.10.2015 року №6-2003цс15, суд вважає недоречним, оскільки у даній постанові предметом розгляду було нарахування одночасно пені та штрафу. Судом також було встановлено, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості по нарахованій комісії. З приводу зазначеної позовної вимоги суд зазначає наступне. Пунктами 2.1.1.12.8, 2.1.1.15 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що банк стягує комісію за обслуговування у відповідності з тарифами/памяткою клієнта та довідкою про умови кредитування, якщо інше не передбачено п.2.1.1.12.13. Сплата комісії здійснюється у відповідності до п.2.1.1.3.3. Положення пп. 22, 23 ст.\~1, ст.\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4\~ст. 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-1746цс16 від 16.11.2016 року. З урахуванням наведеного, суд враховує, що в Умовах та правилах надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, взагалі не визначено, які саме послуги за сплату комісії надаються клієнту банком. Перелік зазначених послуг позивачем також не було викладено у поданій до суду заяві. Вказане свідчить про те, комісія нарахована за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним. Разом із тим, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності у спорі стосовно позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Проте, як було встановлено судом, ПАТ КБ «Приватбанк» з позовними вимогами про стягнення заборгованості по пені не звертався, а отже подана заява в цій частині не може бути застосована. Розглядаючи подану заяву з приводу заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості у виді штрафу, суд виходить із наступного. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч.5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги(стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо) (ст. 266 ЦК України). Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як було встановлено судом, платіжну картку з кредитним лімітом відповідачем було одержано 14.03.2012 року, термін дії картки становив до грудня 2015 року, а тому саме з цього часу слід обраховувати початок перебігу позовної давності. Із позовною заявою до суду банку звернувся 01.06.2016 року, а отже ним не було пропущено строк позовної даності. Окрім того, суд зауважує, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України. За змістом ст.627, ст.628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, як зазначалось судом вище сторони у п.1.1.7.31 погодили термін позовної давності стосовно вимог банку по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, неустойки: пені та штрафів, витрат банків тривалістю 50 років. Отже, у даній справі відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial