Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що15квітня 1995 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого сторони мають двох дітей: доньку [PERSON], 16серпня [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Шлюб було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року. В період шлюбу за спільні кошти, сторонами була придбана квартира [ADDRESS]. Позивачу на його звернення про поділити спільне майно за нотаріальним договором, відповідачем було відмовлено, у звязку із чим він звернувся з позовом до суду про поділ спільної сумісної власності. Позивач в своєму позові наполягає на поділ майна в рівних частинах, та просить визнати за ним право власності на 1/2 частину в квартирі [ADDRESS], також стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, не заперечувала той факт, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, просила визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири, оскільки на її утриманні залишилось двоє дітей. Крім того, посилалась на той факт, що у позивача у власності є житло, де він на теперішній час проживає, яке також належить їй та старшій доньці, тому вважала проведення поділу недоцільним в інтересах дітей. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 квітня 1995 року сторони уклали шлюб, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року. Відповідно до договору купівлі продажу від 26.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], сторонами була придбана квартира [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Належність спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя визнається сторонами, тому не підлягає доказуванню відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України Відповідно до ст. 60 СК України придбане під час подружнього життя за спільні кошти вищевказане рухоме та нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ст. 60 ч. 1 СК України та ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі його поділу визнаються рівними. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тому суд вважає за можливе поділити спільне майно сторін, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири. Суд не приймає до уваги заперечення проти позову відповідача з наступних підстав. Згідно ч.2,3 ст 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Проте, відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України підстав для відступу від рівності часток, передбачених законом. Крім того, наявність у відповідача на праві спільної часткової власності іншої квартири не перешкоджає реалізації його права на поділ спільного майна подружжя. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК Українисуд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору, в розмірі 745,15 грн.

Outcome: approved