Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] відділу м. Чернівці про визнання договору недійсним посилаючись на те, що 02.07.2015 року між КЕВ м. Чернівці та ним укладено попередній договір оренди № 271/2015-п нерухомого військового майна, розташованого в м. Чернівці, площа Театральна 6, площею 392,90 кв.м Відповідно до п. 1.1 договору визначено що сторона 1 зобовязується протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору провести процедуру укладення в майбутньому основного договору оренди нерухомого військового майна нежитлових вбудованих приміщень площею 392,90 кв.м., в будівлі № 4 (літ.А) військового містечка №101, що знаходиться на балансі КЕВ м. Чернівці, за адресою м. Чернівці, площа Театральна 6 на умовах встановлених даним договором. \~\~\~\~\~Визначене в договорі майно передано відповідно до Акту приймання-передачі нерухомого військового майна від 02 липня 2015 року. Пунктом 1.2 договору передбачено, що сторона 2 до моменту підписання основного договору оренди мас право використовувати маймо за цільовим призначенням, визначеним п. 2.1.3 договору. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Вважає, що зазначений попередній договір не відповідає вимогам наказу Міністра оборони України від 2 лютого 2010 року № 46, яким затверджено типовий договір оренди у Міністерстві оборони України. Тик, ч. 1 статті 182 Господарського кодексу України передбачено, що за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попередньою договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором. А тому, попередній договір за своєю юридичною природою не є майновим, за ним не переходить право користування майном, а визначаються умови, на яких основний договір в наступному. Крім того вважає, що враховуючи ієрархію нормативно-правових документів (інструктивний лист ФДМ України від 13 лютого 2004 року № 10-16-1962 та лист Міністерства юстиції України від 26.12.2008 № 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії») при розбіжності між загальним (Цивільним кодексом України) і спеціальним нормативно - правовим актом, перевага надається спеціальному.. Відповідно до вимог статей 2, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове, платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності, виключно па конкурсних засадах. Згідно ч. 4 сі. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України. Однак, усупереч вищевказаних вимог, посадовими особами КГ.В м. Чернівці перед укладанням зазначеного попереднього договору оренди не проведено конкурси про передачу військового нерухомого майна в оренду фізичній особі-підприємцю. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. А тому просив визнати недійсним попередній договір оренди № 271/2015-п від 2 липня 2015 року, укладений між КЕВ м. Чернівці та [PERSON] нерухомого військового майна, площею 392.90 кв.м., розташованого за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6 та стягнути з КЕВ м. Чернівці на його користь сплачений судовий збір в сумі 640 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, звернувсь до суду з завою, просив справу розглянути в його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача КЕВ м. Чернівці в судове засідання не зявився, звернулась до суду з завою та запереченням на позов, просив справу розглянути в його відсутності, в задоволенні позову просив відмовити. Дослідивши письмові докази суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Необхідною умовою для звернення до суду з позовом про визнання оспорюваного договору оренди недійсним є порушення вказаним правочином прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача. При цьому на сторони правочину вказані вимоги поширюються так само, як і на інших заінтересованих осіб, про що наголошується й у рішеннях Верховного Суду України. Так, у постанові від 9.12.2015 р. у справі № 6-849цс15, у якій позивачем виступала сторона правочину, Верховний Суд України зазначає, що суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача та. залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні. Частиною 2 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено можливість укладення змішаних договорів, що породжують два чи декілька зобов'язань на кожній стороні та підпорядковуються різним інститутам (чи іншим групам норм) цивільного права. За своє правовою природою Договір є змішаним, оскільки в ньому містяться елементи різних договорів не тільки попереднього договору стосовно зобов'язання укладення основного договору з дотриманням вимог ст. 635 ЦК України і ст. 182 Господарського кодексу України, але і умови договору оренди щодо надання у реальне тимчасове платне користування індивідуально визначеного державного майна, згідно положень Закону України «Про оренду державного і комунального майна» та інших нормативних актів. Договір містить всі істотні умови, визначені ст. 10 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» та його укладено сторонами в порядку, встановленому ст.ст. 179-181 Господарського кодексу України, з урахуванням особливостей укладення попередніх договорів відповідно до ст.182 Господарського кодексу України та ст. 635 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд вважає, що позивачем відповідно до вимог ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, які б доводили відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином та не доведено обставин щодо того, що спірний попередній договір, укладений між сторонами по справі 02.07.2015 року порушує суб'єктивні матеріальні права або законні інтереси, на захист якого подано позов. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed