Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування, виселення та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстрований попередній власник квартири [PERSON] Позивач звертався до відповідача з проханням в місячний строк виписатися з квартири, але останній в добровільному порядку не звільнив квартиру. В зв'язку з чим просить усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності, шляхом визнання відповідача по справі таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме спірною квартирою. Крім цього просить виселити відповідача по справі з спірного житлового приміщення, примусово знявши його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Також просить стягнути з відповідача по справі на його користь судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок, сплачений ним при подачі позовної заяви до суду. 02 березня 2015 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності, шляхом визнання відповідача по справі таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме спірною квартирою. Крім цього просив виселити відповідача по справі з спірного житлового приміщення, примусово знявши його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Також просив стягнути з відповідача по справі на його користь судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок, сплачений ним при подачі позовної заяви до суду та витрати, понесені ним за розміщення оголошення в засобах масової інформації у розмірі 484 гривні. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але надав суду свою заяву в якій просить розглянути справу за його відсутності та за відсутності його довірителя, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі та просить винести рішення на підставі наявних у справі матеріалів. Крім цього в своїй заяві зазначив, що в разі неявки відповідача по справі не заперечує проти ухвалення заочного рішення, наслідки винесення заочного рішення їм відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації, а саме в газеті «Слобідський край» за № 25 (22145) від 28.02.2015 року, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача та його представника, наданої у письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що 23 червня 2014 року філією 21 приватного підприємства «НИВА-В.Ш.» було проведено прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна предмета іпотеки, що належить [PERSON] квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Протоколу № 21141458 від 23.06.2014 року переможцем вказаних прилюдних торгів став позивач по справі [PERSON]. 22 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] відповідно до ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів від 24.06.2014 року [PERSON] було видано свідоцтво про належність на праві власності квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. На підставі вказаного свідоцтва право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено відповідним витягом № 28446721 від 22.10.2014 року. Разом з цим встановлено, що на даний час в належній позивачу квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], що підтверджується довідкою КП «ЖУК» Лозівської міської ради від 23.10.2014 року. Після отримання правовстановлюючих документів на спірну квартиру позивач звернувся до відповідача по справі з вимогою про звільнення даної квартири та зняття його з реєстрації в місячний термін, що підтверджується актами та попередженнями, наявними в матеріалах справи. Дані вимоги позивача з боку відповідача залишилися без виконання. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Відповідно до п. 3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника. Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з абз. 3 п. 3.1. «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», затвердженого Наказом МВС, від 22.11.2012, № 1077, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, право власності [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] було припинено в зв'язку із зверненням стягнення на квартиру, що відповідає положенням п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України. Тому відповідач своїми протиправними діями, в даному разі створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності. З огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов до висновку, що реєстрація відповідача у вказаній квартирі порушує право власності позивача, встановлює перешкоди у праві розпорядження ним власністю зазначеною квартирою. Тому позовні вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою підлягають задоволенню. Також суд дійшов висновку про те, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про виселення відповідача із спірної квартири, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього житлового приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Разом з цим, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів. Згідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, необхідною умовою для звернення особи до суду з позовом є обов'язкова наявність порушення відповідачем її прав, свобод чи інтересів, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Виходячи із аналізу наведених правових норм закону, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або власника, або в інший погоджений сторонами строк. У квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зареєстроване місце проживання [PERSON]. Після оформлення права власності на спірну квартиру позивачем було надане [PERSON] письмове попередження від 22.10.2014 року про необхідність добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги, а саме до 06 листопада 2014 року. Відповідач [PERSON] отримав це письмове попередження, але від підпису відмовився, про що був складений відповідний акт від 22 жовтня 2014 року. 19 листопада 2014 року позивач повторно вручив копію письмового попередження відповідачу по справі, про що свідчить письмове попередження, але від підпису відмовився, про що був складений відповідний акт від 19 листопада 2014 року. З огляду на викладене суд вважає, що позивачем були дотримані вимоги щодо повідомлення мешканців житлового приміщення, на яке звернуто стягнення на предмет іпотеки, про необхідність виселитись з займаного приміщення. Проте протягом місяця з дня отримання вимоги про виселення відповідач у добровільному порядку не звільнив займане житлове приміщення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач діє всупереч вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Але відповідач не надала суду належних та допустимих доказів щодо даного спору. Таким чином, оцінюючи всі докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем при звернені до суду було понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок, що підтверджується платіжним дорученням та понесені витрати для розміщення оголошення в засобах масової інформації щодо виклику в судове засідання відповідача по справі у розмірі 484 гривні, що підтверджується квитанціями. Відносно даної вимоги, необхідно зазначити, що відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати та витрати, пов'язані з розміщенням оголошення у засобах масової інформації.

Outcome: approved