Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 19.08.1995 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалось через різницю характерів, відсутність взаємопорозуміння. Спільне господарство не ведеться, з 30.08.2017 року проживають окремо, неповнолітніх дітей не мають. Переконаний в тому, що подальше життя з відповідачем і збереження шлюбу є неможливим, тому просить шлюб розірвати. Одночасно просив стягнути з відповідача понесені судові витрати за сплату судового збору. В підготовче засідання сторони не з'явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності. В наданій суду заяві позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує, відповідач в своїй заяві зазначила, що позов визнає, що відповідно до статті 200 ЦПК України надає суду підстави для ухвалення рішення. У зв'язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 19.08.1995 року, який був зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №386. Від подружнього життя сторони неповнолітніх дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати з відповідачем подружніх стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у разі визнання відповідачем позову. На підставі вищевказаних норм Закону понесені судові витрати по сплаті судового збору на підставі квитанції № 8 від 23.02.2018 року в сумі 704,80 гривень, у розмірі 50 відсотків підлягають поверненню на користь позивача з державного бюджету. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved