Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних та процентів за договором позики. В обґрунтування позову посилався на те, що 02 липня 1998 року уклав з відповідачем [PERSON] договір позики грошових коштів на суму 4 000 доларів США, на підтвердження чого останнім була власноруч складена розписка із зазначенням кінцевого строку повернення позики 01 вересня 1998 року. Відповідач умови договору не виконав, гроші не повернув, тому позивач у 2015 році звернувся до суду. Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено та стягнуто з відповідача борг у сумі 87040 грн. Проте, ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 січня 2017 року вказане заочне рішення було скасовано та рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 березня 2017 року у задоволенні позовної заяви позивача про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики було відмовлено із застосуванням строку позовної давності. З огляду на викладене, позивач вважає, що за невиконання умов договору з відповідача на підставі ст.625 ЦК України підлягають стягнення 3% відсотки річних на період з 01 березня 2017 року по 25 червня 2018 року у розмірі 3848, 76 грн. та на підставі ст.1048 ЦК України - проценти за користування кредитом за період з 01 березня 2017 року по 25 червня 2018 року у розмірі 180181, 47 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справ між суддями від 09.07.2018 головуючим у справі визначений суддя [PERSON]. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. У вказаний в ухвалі строк позивач усунув зазначені в ухвалі недоліки. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 листопада 2018 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями №01-02/92 від 16.10.2019 у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] головуючим у справі визначений суддя Савченко Д.М. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року справи прийнята до провадження судді Харківського районного суду Харківської області Савченка Д.М. Позивач, який був повідомлений про день, час та місце проведення судового розгляду своєчасно і належним чином у судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавав. Відповідач, який був повідомлений про день, час та місце проведення судового розгляду своєчасно і належним чином у судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавав. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Частиною другою ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу розписки у тієї чи іншої сторони є підтвердженням наявності боргу або факту виконання зобов`язання за договором позики. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Для правильного застосування вищевказаних положень законодавства необхідно встановити реальну природу правовідносин між сторонами, факт укладення договору позики із зазначенням істотних умов для такого виду правовідносин, на виконання якого було видано борговий документ, що підтверджує фактичну передачу коштів, а також встановити інші обставини зокрема щодо виконання договору позики позичальником. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у встановлений договором строк. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язком для всіх судів, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач просить суд стягнути з відповідача 3% відсотки річних на період з 01 березня 2017 року по 25 червня 2018 року у розмірі 3848, 76 грн. та на підставі ст.1048 ЦК України - проценти за користування кредитом за період з 01 березня 2017 року по 25 червня 2018 року у розмірі 180181, 47 грн., нараховані ним відповідачу за невиконання умов договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем на підставі боргової розписки від 02 липня 1998 року. Проте позивачем не надано суду, як доказ оригінал самої розписки від 02 липня 1998 року або завірену у встановленому законом порядку її копії, а тому за відсутності оригіналу вказаного доказу, суд був позбавлений можливості перевірити справжність вказаного доказу. Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог у порядку ч. 5 ст.82 ЦПК України позивач посилається на рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 березня 2017 року, яким було встановлено обставини та факт укладення договору позики від 02 липня 1998 року, проте позивачем не було надано суду належним чином завірену копію вказаного рішення. Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд також звертає увагу на те, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем у ході розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами сам факт укладення 02 липня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] договору позики, за невиконання зобов`язань за яким позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних та проценти за прострочення виконання, а тому суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим відмовляє у їх задоволенні. На підстав вищевикладеного,

Outcome: dismissed