Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 січня 2018 року він домовився із представником відповідача [PERSON] , про покупку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В той же день було укладено письмовий договір купівлі-продажу предметом якого є вказаний будинок. Позивач передав представнику відповідача гроші та отримав у повне володіння спірний будинок. Через деякий час позивач звернувся до [PERSON] з вимогою про нотаріальне посвідчення вказаного вище договору відповідно до вимог діючого законодавства, на що отримав відповідь про неможливість цього зробити, так як на момент оформлення спірного договору вона не мала належним чином оформлених повноважень від відповідача на вчинення правочину. Про існування цих обставин, позивачу не було відомо під час укладення договору купівлі-продажу спірного майна, оскільки він безпосередньо зустрічався з відповідачем, який повідомив, що усі питання відносно будинку необхідно вирішувати із його представником [PERSON] 16 січня 2018 року [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність на представництво [PERSON] Тобто на момент укладення правочину [PERSON] за відсутності належним чином оформлених документів не мала права відчужувати будинок, тому придбане майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача адвоката Златі Д.С., відповідно до якої він просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують. Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 23 січня 2019 року явку відповідача [PERSON] було визнано обов`язковою та викликано його у судове засідання для надання суду особистих пояснень. Однак на судові засідання, що відбулися 06 березня 2019 року, 08 квітня 2019 року та 15 травня 2019 року відповідач не з`явився, про дату, час та місце їх проведення сповіщався належними чином, причини неявки суду не відомі. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; відповідач\~не подав\~відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 10 січня 2018 року позивач домовився із представником відповідача [PERSON] , про покупку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В той же день було укладено письмовий договір купівлі-продажу предметом якого є вказаний будинок Позивач передав представнику відповідача гроші та отримав у повне володіння спірний будинок. Через деякий час позивач звернувся до [PERSON] з вимогою про нотаріальне посвідчення вказаного вище договору відповідно до вимог діючого законодавства, на що отримав відповідь про неможливість цього зробити, так як на момент оформлення спірного договору вона не мала належним чином оформлених повноважень від відповідача на вчинення правочину Про існування цих обставин, позивачу не було відомо під час укладення договору купівлі-продажу спірного майна, оскільки він безпосередньо зустрічався з відповідачем, який повідомив, що усі питання відносно будинку необхідно вирішувати із його представником [PERSON] Вже 16 січня 2018 року [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність на представництво [PERSON] Тобто на момент укладення правочину [PERSON] за відсутності належним чином оформлених документів не мала права відчужувати будинок, тому придбане майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно\~за відплатним\~договором придбане\~в особи,\~яка не\~мала права\~його відчужувати,\~про що\~набувач не\~знав і\~не міг\~знати (добросовісний\~набувач),\~власник має\~право витребувати\~це майно\~від набувача\~лише у\~разі,\~якщо майно: було\~загублене власником\~або особою,\~якій він\~передав майно\~у володіння; було\~викрадене у\~власника або\~особи,\~якій він\~передав майно\~у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набув право власності на спірне майно, оскільки придбала нерухоме майно у [PERSON] , який не мав права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власниками, не було вкрадено у власників або особи, якій вони передали майно у володіння, не відбувало з володіння власників або особи, якій вони передали майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. На сьогоднішній день позивач добросовісно і безперервно володіє та відкрито користується спірним нерухомим майном. На підставі ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а частина 3 цієї статті передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] правомірне, добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним нерухомим майном. На протязі усього володіння цим майном, відповідач або інші особи жодного разу не пред`являли вимог, щодо повернення майна, не заперечували проти капітальних та поточних ремонтів і обслуговування. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Суд вважає, що всі обставини викладені в позовній заяві знайшли підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved