Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31.10.2005 року відповідач отримав кредит у розмірі 3800 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 6.7 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідач в порушення зазначених умов договору зобов'язання за вказаним договором не виконав. Станом на 31.05.2015 року прострочена заборгованість склала 30868,99 гривень, з яких: -8167,86 гривень - заборгованість за кредитом; -18404,99 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; -2350,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: -500 гривень - штраф (фіксована частина); -1446,14 гривень - штраф (процентна складова). Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає відшкодувати взяте на себе зобов'язання, тому виник даний спір. Представник позивача до суду надіслав заяву, в якій заявлений позов підтримав повністю, просив провести судове засідання без його присутності. Відповідач до суду надіслав заяву, в якій позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити, просив справу розглянути в його відсутність. Також відповідач до суду надіслав письмове заперечення проти позову, мотивоване тим, що з наданих судом матеріалів справи вбачається, що позивач нарахував йому неіснуючу заборгованість та стверджує, що він продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і не погашає нараховану заборгованість за кредитним договором. Банк в односторонньому порядку вимагає незаконного погашення нарахованої ним суми кредиту, незважаючи на те, що за період з 07.12.2005 року по 18.01.2007 року (копії квитанцій додаються), кредит ним погашено повністю на загальну суму: 7379,00 грн. Так, згідно наданих квитанцій, останній платіж в банк був ним внесений 18 січня 2007 року на загальну суму 530,00 грн. Починаючи з цього часу, банк більше 8 років жодного разу не вказував та не виставляв ніяких претензій про існуючу заборгованість за вищевказаним кредитним договором. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 жовтня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користуванню платіжною карткою, тарифами складає між ними договір про надання банківських послуг. Відповідно до нього [PERSON] отримав кредит у розмірі 3800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно заперечень відповідача та доданих квитанцій в рахунок погашення кредиту ним станом на 18.01.2007 року сплачено банку 7379 грн. Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонгується на такий самий термін. В справі міститься заява [PERSON] про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Зі слів відповідача на день розгляду справи платіжна картка не збереглася. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14. Враховуючи те, що останній платіж (згідно квитанцій поданих відповідачем) здійснено в 18 січня 2007 року, а матеріали справи не містять відомостей про те, що після закінчення терміну дії платіжної картки відповідачу була видана нова платіжна картка, суд приходить до висновку про пропуск ПАТ КБ «Приватбанк» трирічного строку позовної давності, а тому відмовляє в позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed