Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відділу ДВС про зняття арешту з земельної ділянки площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підтвердження позовних вимог вказував, що вищезазначена земельна ділянка належить йому на праві приватної власності, однак в квітні 2018 року йому стало відомо що на неї накладено арешт. Арешт на земельну ділянку було накладено державним виконавцем ВДВС Іванівського РУЮ Одеської області Ковальчук І.В. постановою про арешт майна боржника [PERSON] від 25.05.2012 року, однак 10.12.2012 року на підставі виконавчого документа було звернуто стягнення на майно боржника, а саме земельну ділянку площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом реалізації майна на прилюдних торгах, за результатами яких позивач став власником земельної ділянки та 19.11.2013 року позивачу було видано свідоцтво на право власності на земельну ділянку. Позивач вважає, що наявність арешту в рамках виконаного виконавчого провадження порушує його права, що й стало підставою для звернення до суду з позовом. Позивач у судове засіданні не з'явився, проте надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, заяв та клопотань до суду не надав, відзиву не надіслав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про вручення судової повістки, про причини неявки не повідомив, тому суд визнає його неявку з неповажних причин та вважає за можливе провести розгляд справи у його відсутність. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] постановою про арешт майна боржника від 25.05.2012 року №32564104 державним виконавцем ВДВС Іванівського РУЮ Ковальчук І.В. було накладено арешт. Земельна ділянка перебувала у власності [PERSON] Судом встановлено та підтверджено копією свідоцтва та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], тобто позивачу та була придбана ним за 40000,00 грн. на прилюдних торгах, що раніше належала [PERSON], що також підтверджується протоколом проведення прилюдних торгів №16-0194/12/А-1, актом про проведення прилюдних торгів та актом про реалізацію майна. Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950р., ратифікованої ЗУ від 17.07.1997р., передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до положень ст.ст. 13,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 78 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК). Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 59 частиною 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. На теперішній час у зв'язку із накладеним арештом позивач не може розпоряджатися своєю власністю. Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини справи, а саме, той факт, що існування арешту перешкоджає позивачу вчиняти юридичні дії з належним йому майном, суд вважає необхідним задовольнити позов. За пунктом 9 частиною 1 статті 19 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, підставою для реєстрації прав є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили.

Outcome: approved