Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 08 жовтня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ширяївського районного управління юстиції Одеської області, про що зроблено актовий запис №47. Від спільного подружнього проживання у них народився син [PERSON], [INFO] Зазначає, що одруження з відповідачем виявилось невдалим через сварки, непорозуміння. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини та не приймає участі у її вихованні. Позивач просить розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 2000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття та визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом із матірю [PERSON] Позивач в судове засідання подала заяву, в якій зазначає що позовні вимоги підтримує повністю та просить проводити розгляд справи у її відсутності. Відповідач в судове засідання подав заяву в якій зазначив, що позоні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини визнає повністю, позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини визнає частково в сумі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, просить проводити розгляд справи у його відсутності. Враховуючи те, що в судове засідання сторони не зявились, тому згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється без фіксування технічними засобами. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем в частині вимог про розірання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини, оскільки таке визнання відповідає вимогам Сімейного кодексу України, відповідає інтересам сторін по справі та не суперечить правам та інтересам інших осіб. Дослідивши всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. З наданого суду свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД № 156713 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Ступак) В.В. перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.10.2011 року. Свідоцтвом про народження серії 1-ЖД, №291841 підтверджується, що строни у справі є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] В ході розгляду справи встановлено, що причиною розірвання шлюбу є непорозуміння, котрі виникають між подружжям. Сторони примирюватись та зберігати шлюб не бажають. Враховуючи вищенаведене,\~суд прийшов\~до висновку,\~що між\~сторонами виникли\~відносини,\~які не\~сприяють збереженню\~їх сімї.\~ Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, оскільки сімя сторін розпалась і надалі її зберігати недоцільно, а шлюб слід розірвати. Задовольняючи частково вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини суд бере до уваги, що відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дітей може брати участь у їх утриманні в грошовій і /або/ натуральній формі. Однак, домовленості щодо добровільної сплати відповідачем коштів на утримання дітей між сторонами не досягнуто. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~182\~СК України,\~при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує,\~зокрема,\~стан здоровя\~та матеріальне\~становище дитини,\~стан здоровя\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів,\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина, наявність\~рухомого та\~нерухомого майна,\~грошових коштів,\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.\~7\~СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Визначаючи розмір аліментів суд бере до уваги, що обовязок утримувати дітей є рівною мірою обовязком як батька, так і матері, тому приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів слід задовольнити частково, в розмірі по 1500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Визначення аліментів у меншому розмірі не забезпечить звичайних потреб неповнолітньої дитини та достатній рівень життя, який їй гарантовано Законом України «Про охорону дитинства» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. Задовольняючи вимогу про визначення місця проживання дитини суд виходить з наступного. Згідно з ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують та наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини з матір»ю у разі коли батьки проживають окремо. Проте, під час розгляду справи не встановлено жодних обставин, котрі б свідчили, що проживання дитини з позивачем може зашкодити її розвитку і вихованню та давали б суду підстави розлучити дитину з позивачем, а також бере до уваги визнання відповідачем вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем, а тому приходить до висновку, що ця вимога підлягає до задоволення.

Outcome: partial