Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державного акту. Посилався на те, що йому на праві власності належить земельна ділянка №230, площею 0,0690 га в межах згідно з планом та розташована в м.Чернівці на території садівничого товариства ТОВ «Садовод» в межах вулиць Дебальцевської, Гайової, Гешчеської, що підтверджує державним актом на право приватної власності на землю І-ЧВ №022666, виданим Чернівецькою міською радою 04.11.1999 року на підставі рішення №395/12. Цільове призначення даної земельної ділянки для ведення садівництва, на території ділянки розташована деревяна хатинка. На початку червня 2015 року [PERSON] повідомив йому, що дача та земельна ділянка, на якій розташований будиночок, на території садівничого товариства ТОВ «Садовод» належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2005 року. Із змісту предявленого йому договору купівлі-продажу випливає, що він нібито продав відповідачу земельну ділянку. Оспорюваний правочин було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] Також позивач вказував на те, що договір купівлі продажу в грудні 2005 року він не укладав та не підписував, підпис зазначений у правочині є підробленим. Просив на підставі ст.ст. 202, 203, 215 Цивільного кодексу України визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки №230, площею 0,0690 га, розташованої в м.Чернівці на території садівничого ТОВ «Садовод», укладений між [PERSON] та [PERSON] 29.12.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за №2758, як такий, що не укладений та підроблений. Також просив скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] серії ЯЕ №860815 від 24.06.2009 року, виданого Управлінням Держкомзему у м.Чернівці. Позивач у судовому засіданні позов підтримав. Пояснив, що договір купівлі-продажу він не укладав, однак памятає, що у 2005 році він ходив до нотаріуса, щоб скласти заповіт на [PERSON] та передати останньому земельну ділянку №230. В подальшому, він передумав та вважав, що відкликав заповіт. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що [PERSON] у визначеному законом порядку купив у [PERSON] земельну ділянку №230, площею 0,0690 га, що розташована в м.Чернівці на території садівничого ТОВ «Садовод». За вказану земельну ділянку відповідачем була сплачена обумовлена сторонами грошова сума, позивач продав земельну ділянку добровільно та з власної волі. З того часу земельною ділянкою користувався та обробляв лише відповідач. Просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилась, однак через канцелярію суду надала письмові документи, на підставі яких нею було посвідчено оспорюваний правочин. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 29 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.5). Згідно умов Договору, [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку №230, площею 0,0690 га в межах, згідно з планом, розташовану в м.Чернівці на території садівничого товариства «Садовод» в межах вулиць Дебальцевської, Гайової, Гешчеської м.Чернівці. Цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва. Продаж вчинено за 4319 гривень, які [PERSON] одержав повністю від покупця до підписання цього договору (п.3 Договору). Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану земельну ділянку та відсутність щодо нього претензій фінансового характеру. Вказаний договір був підписаний сторонами та нотаріально-посвідчений. На підставі зазначеного правочину, Управлінням Держкомзему у м.Чернівці 24.06.2009 року на імя [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.6). Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього кодексу. Як видно із змісту ч.1, ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Так, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2005 року з тих підстав, що він його не укладав та не підписував, тобто не виявляв волевиявлення на продаж земельної ділянки. Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Аналізуючи положення вказаної статті, суд зауважує, що будь-який правочин реалізується суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Таким чином, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу. Із змісту оспорюваного правочину видно, що договір був особисто підписаний продавцем [PERSON] (а.с.5 зв.) Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України. Положеннями ч.3, ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. З урахуванням положень зазначеної статті, судом було розяснено позивачу його право на звернення до суду з клопотанням про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи з метою доказування заявлених позовних вимог та розяснено наслідки, передбачені ст.146 ЦПК України. Проте, [PERSON] з клопотанням до суду про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи не звертався та повідомив суду, що не бажає, щоб по справі була почеркознавча експертиза. На підставі наведеного, суд вважає встановленим факт підписання позивачем [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2005 року. Також безпідставними суд вважає доводи позивача про те, що він вважав, що склав заповіт на імя відповідача [PERSON], оскільки дані правочини є різними за своєю правовою природою, субєктним складом та юридичними наслідками. Зокрема, на відміну від договору купівлі-продажу, заповіт є одностороннім безоплатним правочином та не потребує вчинення від іншої особи будь-яких дій. Крім того, приймає до уваги ту обставину, що підстави, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог є суперечливими. Зокрема, під час судового розгляду 13.07.2015 року позивач взагалі заперечував ту обставину, що був у нотаріуса, в той час як в ході судового засідання 23.07.2015 року [PERSON] сам зазначав про те, що у 2005 році ходив з відповідачем до нотаріуса. Даючи оцінку зазначеним доказам, суд вважає, що вони обєктивно узгоджуються з поясненнями представника відповідача та дослідженими судом доказами та у своїй сукупності підтверджують факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки. Проаналізувавши положення оспорюваного правочину, суд приходить до висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2005 року були дотримані та виконані всі необхідні умови, які визначенні чинним законодавством для даного виду договору, і укладаючи оскаржуваний договір сторони мали на меті укласти саме договір купівлі-продажу. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2005 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 235 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним. Суд також вважає необгрунтованими позовні вимоги щодо скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на імя [PERSON], серії ЯЕ №860815 від 24.06.2009 року, оскільки як було встановлено судом, він був виданий у визначеному законом порядку, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed