Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним нікчемний попередній договір довічного утримання від 09.10.2014 року недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.11.2013р. між [PERSON] Л, та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] в простій письмовій формі укладено попередній договір , за умовами якого сторони мали б укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу квартири за адресою: Київська область, м. Буча, бульвар Б.Хмельницького 15-17. Як вбачається з спірного договору від 30.11.2013р. сторони погодили між собою істотні умови основного договору купівлі-продажу квартири за адресою: Київська область, м. Буча, бульвар Б.Хмельницького 15-17. В своєму позові позивач посилається на ч. 1 ст. 635 ЦК України, а саме попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Таким чином, враховуючи, що договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню, попередній договір відносно цього нерухомого майна також має укладатись в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, договір, щодо якого не додержана встановлена законом обовязкова нотаріальна форма, є нікчемними. Таким чином, враховуючи, що оскаржений договір не посвідчено нотаріально, він в силу ч.1 ст. 220 ЦК України є нікчемним. Відповідач заперечує, що спірний договір є нікчемним та наполягає на його дійсності. Таким чином, враховуючи, що з цього приводу між сторонами виник спір, він має бути вирішений судом. Таким чином, спірний договір є недійсним з моменту його укладання, тобто з 30.11. 2013 р. та не створює для сторін юридичних наслідків. Представник відповідачів по первісному позову подав до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] та\~ [PERSON] про визнання договору дійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.11.2013р. між [PERSON] Л, та [PERSON], [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу. Вказує, що відповідно до п.1 попереднього договору , сторони у справі зобовязались у майбутньому, в строк не пізніше 09.09.2014р. укласти договір купівлі-продажу квартири у нотаріальній формі на умовах, визначених договором. Відповідно до п.2 договору в підтвердження наміру придбати квартиру та з метою забезпечення оформлення основного договору, [PERSON] передав [PERSON] і [PERSON], а [PERSON] [PERSON] прийняли до підписання договору грощові кошти в якості авансу у сумі 162994 грн., що є еквівалентом на день підписання договору 19829 доларів США за купівлю квартири у житловому будинку за адресою Київська область м. Буча, [PERSON] Хмельницького буд. 15-17, а гроші в сумі 61987грн, що є еквівалентом на день підписання договору 7541 доларів США, [PERSON], зобовязується передавати [PERSON] і [PERSON] до підписання основного договору. Договір не був посвідчений нотаріально з причин того,що [PERSON], та [PERSON] запевняли [PERSON] в тому, що не потрібно витрачати зайвих грошей для нотаріального посвідчення договору, запевняли що догові буде укладено згідно вимог діючого законодавства. [PERSON] за згодою [PERSON] та [PERSON] користувався квартирою та провів оздоблювальний роботи. [PERSON] пропонував відповідачам за зустрічним позовом укласти договір купівілі-продажу, але відповідачі за зустрічним позовом з різних причин цього не робили. В 2015р. [PERSON] дізнався, що [PERSON] Л, та [PERSON], не мають наміру продавати квартиру, пояснюючи це тим, що не бачать його мешканцем вищезазначеної квартири. В травні 2015р. [PERSON] Л, та [PERSON], звернулись до суду з позовом про визнання попереднього договору від 30.11.2013р. нікчемним. [PERSON] вважає, що сторони домовились щодо істотних умов договору, відбулося майже поане виконання договору, але [PERSON] Л, та [PERSON], ухилились від його нотаріального посвідчення, тому права [PERSON] повинні бути захищені у спосіб визнання попереднього договору від 30.11.2013р. дійсним на підставі ст. 220 УК України. Представник позивача по первісному позову зявився, позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву не визнав в повному обсязі. Представник відповідача по первісному позову зявився, основний позов не визнав, зустрічну позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив зустрічний позов задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представників, дослідивши письмові докази по справі, вважає первісний позов задовольнити, зустрічний позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав. 30.11.2013р. між [PERSON] Л, та [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі укладено попередній договір, за умовами якого сторони мали б укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу квартири за адресою: Київська область, м. Буча, бульвар Б.Хмельницького 15-17. Як вбачається з спірного договору від 30.11.2013р. сторони погодили між собою істотні умови основного договору купівлі-продажу квартири за адресою: Київська область, м. Буча, бульвар Б.Хмельницького 15-17. Частиною першою статті 635 Цивільного кодексу України зазначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку ; (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочпиу здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч,1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» додатково роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню (п. 13). З аналізу викладених положень Цивільного кодексу України, вбачається, що попередній договір є нікчемним, так як сторонами не додержано вимог про нотаріальне посвідчення договору. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п.4 постанови пленуму ВСУ від 16.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Разом з тим, законодавцем передбачено право сторони нікчемного договору звернутися до суду із позовом про визнання нікчемного правочину недійсним. Аналізуючи норми Цивільного кодексу України Вищий господарський суд України у постанові пленуму від 09.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» дійшов наступного висновку: «За змістом частини другої статті 215 ЦК України, нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним (п.2.5.2 постанови пленуму). У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги Враховуючи, що сторонами не додержано вимог про нотаріальне посвідчення договору, положеннями закону передбачено правовий механізм визнання нікчемного правочину недійсним, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved