Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, інфляційних витрат та 3% річних. Посилається на те, що 26 серпня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено письмовий договір позики за яким він передав останній кошти у розмірі 35000,00 грн., що на час отримання позики були еквівалентні 2692,30 доларів США. [PERSON] зобов'язалась повернути їх при першій вимозі кредитора та надала розписку без встановлення строку повернення позики. У зв'язку з тим, що у нього виникла термінова необхідність у коштах, 17.04.2018 р він звернувся до [PERSON] з письмовою вимогою про повернення коштів переданих за договором позики в розмірі 35000,00 грн., протягом п'яти днів. Відповідно до поштового повідомлення про вручення, лист вимогу [PERSON] отримала особисто. Однак [PERSON] відмовляється виконати зобов'язання щодо повернення позики і до теперішнього часу не повернула кошти, чим порушила строки їх повернення. Тому він просить стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 35000,00 грн., 43380,88 грн. інфляційних витрат та 3851,92 -3% річних. Крім того стягнути на його користь понесені судові витрати в сумі 822,33 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач до суду наддав відзив із запереченнями проти задоволення позовних вимог обґрунтовуючи тим, що розписка надана [PERSON] без зазначення дати отримання коштів, а вимогою якою було встановлено строк повернення коштів у 5 днів було зменшено строк виконання грошового зобов'язання, який встановлено ст. 1049 ЦК України, що не відповідає нормам закону. [PERSON] стверджує, що лист вимогу вона не отримувала, тому на момент звернення до суду відсутнє прострочення грошового зобов'язання. Крім того, 26.08.2014 р. [PERSON] видала позивачу довіреність на розпорядження належними їй земельними ділянками з правом отримання коштів за користування ними. За період з 2014р. по 2017 р. вона не отримувала орендну плату за користування позивачем земельними ділянками, оскільки уповноважила на це позивача. [PERSON] вважала що отримані позивачем кошти йдуть на погашення її боргу. Загальна сума отриманих позивачем коштів за користування земельними ділянками складає 38760 грн. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила факт отримання грошей в сумі 30000 грн. від підприємства позивача 26 серпня 2014 року. Пояснила, що у зв'язку із важкими обставинами 26.08.2014 року вона звернулася до позивача з проханням виплатити їй орендну плату за землю, яка перебуває у користуванні позивача наперед. Позивач погодився надати їй кошти за умови, що відповідачка випише йому довіреність на розпорядження належною їй земельною ділянкою та складе на його користь заповіт. Позивачка погодилась і в той же день підписала у нотаріуса вказані документи. Після цього на вимогу позивача вона написала розписку про отримання в борг грошей в сумі 35000 грн., проте фактично отримала в касі сільськогосподарського підприємства, належного позивачу, лише 30000 грн. У квітні 2018 року [PERSON] скасувала довіреність та заповіт. Просила відмовити у задоволенні позову, так як вважає, що отримані нею за розпискою гроші слід врахувати як орендну плату за користування позивачем її земельною ділянкою. Представник позивача в свою чергу просив задовольнити позов частково, стягнувши з відповідача лише суму боргу за розпискою, так як підстав для нарахування річних відсотків та інфляційних витрат на його думку немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримала у [PERSON] позику в сумі 35000,00 грн. з кінцевим терміном повернення за вимогою займодавця. 17.04.2018 р. [PERSON] було направлено на адресу [PERSON] лист вимогу щодо повернення коштів в сумі 2692,30 доларів США відповідно до боргової розписки від 26.08.2014 р. в термін не пізніше п'яти днів з дня отримання листа. Із повідомлення про вручення вбачається, що [PERSON] отримала лист вимогу 19.09.2018р. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Суд вважає, що факт отримання відповідачем позики у сумі 35000 грн. знайшов своє підтвердження в судовому засіданні як на підставі розписки, так і поясненнями самої відповідачки. В той же час, лист вимога про повернення коштів за договором позики відповідачем була отримана 19.09.2018 р., а позов пред'явлено до суду 02.05.2018 р., тобто на момент пред'явлення позову відсутнє порушення грошового зобов'язання щодо прострочення його виконання, тому відсутні підстави стягнення з відповідача 43380,88 грн. інфляційних витрат та 3851,92 -3% річних. Таким чином, суд вважає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача борг за договором позики у сумі 35000, 00 грн., а також судові витрати в сумі 350,00 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України. Доводи відповідача про зарахування у рахунок боргу коштів за користування позивачем земельними ділянками не заслуговують на увагу суду, так як не підтверджені ніякими доказами, та в судовому засіданні не заявлялось зустрічних позовів з вимогами щодо даного предмету спору.

Outcome: partial