Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , який діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , 2009 року народження, Третя особа: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що позивач, є власником 51/100 (п`ятдесят одної/сотої) частки квартири під [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, за р.№ 4-783, виданого Малиновською державною нотаріальною конторою м. Одеси, від 06.10.2020 року; Договору дарування, посвідченого Юрченко І.П., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за р.№Д-296 від 03.11.2005 р., в якій фактично проживає з того часу без реєстрації. В даній квартирі на момент розгляду позовної заяви зареєстровані відповідач [PERSON] та малолітній син Відповідача [PERSON] , 2009 року народження. Відповідач [PERSON] - є рідним сином, колишньої власниці вищезазначеної частки цієї квартири, а малолітній [PERSON] , 2009 р.н., відповідно, її онук. Колишня власниця цієї частки [PERSON] , також зверталась до Малиновського суду м. Одеси (справа 521/22493/14-ц) з такими ж позивними вимогами до Відповідача, але у зв`язку із її смертю провадження було закрито. Відповідач на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично, з січня 2015 року по даний час в зазначеній квартирі не проживав та не з`являвся. Це підтверджується Актом про не проживання особи за місцем реєстрації, підписаного мешканцями квартири під [ADDRESS] , від 09.02.2021 року, про те, що відповідач [PERSON] , а разом з ним і його малолітній син [PERSON] , 2009 р.н., у квартирі під [ADDRESS] з січня 2015 року по даний час фактично не проживають, у вказаній кварти не з`являються, не оплачують обов`язкові платежі за комунальні послуги та місцезнаходження ї невідоме. За даною адресою вони не з`являлися, належних їм речей в будинку немає, тому реєстрація вказаних осіб має формальний характер, що призводить до додаткових витрат по сплаті комунальних послуг, які не надаються, однак нараховуються за них, що в свою чергу порушує право позивача [PERSON] щодо вільного розпорядження та користування своїм житлом на власний розсуд, зокрема щодо наміру здійснити відчуження вищезазначених часток квартири. Будь-які особисті речі відповідача [PERSON] та його малолітнього сина [PERSON] , 2009 року народження, в квартирі відсутні, де вони проживають на даний час, позивачу [PERSON] не відомо. Ухвалою судді 13.08.2021 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. В зазначений строк недоліки усунуто. Ухвалою суду від 28.09.2021 року провадження у справі було відкрито. Ухвалою суду від 18.11.2021 року було закрито провадження та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 15.12.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник Позивача - [PERSON] до початку судового засідання надала суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , який діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , 2009 року народження, у судове засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив не надав, хоча повідомлений в установленому порядку про місце та час розгляду справи, у судове засідання викликався судовими повістками з повідомленням, а також за допомогою кур`єрської служби. Третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, у судове засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив. У зв`язку з тим, що відповідачі належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за місцем їх реєстрації, відповідачі не з`явились до судового засідання без поважних причин та не повідомили суду поважність причини неявки, відзиву на позов відповідачі не надавали, та оскільки сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд доходить висновку про можливість заочного розгляду справи на підставі наявних у ній даних та доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. На вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення є дата складення повного судового рішення, тобто 28.12.2021 року. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встанвлено, що [PERSON] на праві власності належить 51/100 (п`ятдесят одної/сотої) частки квартири під [ADDRESS] - відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, за р.№ 4-783, виданого Малиновською державною нотаріальною конторою м. Одеси, від 06.10.2020 року (копія Свідоцтва додається), Договору дарування, посвідченого Юрченко І.П., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за р.№Д-296 від 03.11.2005 р. Відповідно до відомостей за №8879Н/01-98 про зареєстрованих осіб у житловому будинку/приміщенні від 19.05.2021 року, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та його малолітній син [PERSON] , 2009 року народження. Листом нотаріуса від 16.09.2021 року № 148/01-16, позивача повідомлено про неможливість відчуження частки квартири, в якій зареєстровано місце проживання малолітньої особи У матеріалах справи знаходиться акт складений та засвідчений дільниці № 4 КП ЖКС «Хмельницький» Одеської міської ради про не проживання фізичної особи за місцем реєстрації, підписаного мешканцями квартири під [ADDRESS] , від 09.02.2021 року, про те, що відповідач [PERSON] , а разом з ним і його малолітній син [PERSON] , 2009 р.н., у квартирі під [ADDRESS] з січня 2015 року по даний час фактично не проживають, у вказаній квартирі з`являються, не оплачують обов`язкові платежі за комунальні послуги та місцезнаходження ї невідоме. Виходячи з наведеного, судом установлено що відповідач не проживає за вказаною адресою понад одного року. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина зберігає або втрачає право користування житлом автоматично разом з батьками. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні та згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 405 ч.2 ЦК України визначено, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З аналізу встановлених обставин, відповідно до вказаних норм закону відповідачі не проживають та не користуються означеним житловим приміщенням понад один рік, а тому відповідно до вимог статті 405 ч.2 ЦК України втратили право на користування цим житлом. Таким чином, враховуючи, що відповідач та його малолітній син не проживають у спірному будинку, а реєстрація відповідачів у спірному нерухомому майні порушує права позивача на розпорядження та користування майном, тому позовні вимоги у частині визнання відповідача та його малолітнього сина такими, що втратили право користування спірним будинком є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації. У відповідності до п.3 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів (п.1.3. Порядку). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що передбачено п. 26 вищевказаних правил. З врахуванням вищенаведеного, вимога позову про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування будинком, який належить позивачці є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню та є достатньою підставою для зняття відповідачів з реєстрації у зазначеному будинку, у порядку встановленому зазначеними Правилами та Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідачів на його користь судовий збір, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок.

Outcome: approved