Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.12.2015 року померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] І-ЖС № 355645 від 19.07.2016 року. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема на дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: Державний акт III- ЗП № 061818 від 31.01.2003 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 289 та Державний акт ІІІ-ЗП № 038152 від 19.12.2002 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 3352. 12 жовтня 2012 року нею був складений заповіт на вищезазначені дві земельні ділянки на імя [PERSON]. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області і зареєстрований у Спадковому реєстрі України 12 жовтня 2012 року за № 53534549. У звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючих документів позивач позбавленим можливості оформити право на спадщину. Представник позивача в судовому засіданні заяву підтримав, просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, тому відповідно до ч.1 ст. 224 та ст. 225 ЦПК України, суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: 05.12.2015 року померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] І-ЖС № 355645 від 19.07.2016 року. 03.03.2016 [PERSON] прийняла спадщину шляхом подання державному нотаріусу Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області відповідної заяви №23. Відповідно до заповіту від 12.10.2012 посвідченого приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №786, [PERSON] здійснила розпорядження відносно земельних ділянок площею 4,0399 га. та, Державний акт від 19.12.2002 року ІІІ-ЗП 038152, що розташована на території Привільнянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, та площею 4,0399 га., кадастровий номер 2321587000:02:001:0062, Державний акт від 31.01.2003 ІІІ-ЗП 061818, на користь [PERSON]. Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За визначенням ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р. при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Оскільки позивачем реалізовано право на отримання спадщини у порядку ст.1269 ЦК України, за встановлених вищезазначених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За визначенням ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За вимогами ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Вимоги ст. 210 ЦК України щодо державної реєстрації правочину застосовуються як до виникнення прав за правочином, так і їх припинення. В силу ч.7 ст. 1254 ЦК України скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіту/спадкові договори) №42870137 від 05.02.2016 заповіт від 12.10.2012 посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №786 є чинним. На підставі викладеного,

Outcome: approved