Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним з моменту укладення між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваною договору дарування житлового будинку за адресою [ADDRESS] , від 23 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Новоархангельського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк Альоною Володимирівною; про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] та про зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивував тим, що він з народження проживає у спірному будинку, з 20.07.2017 року є інвалідом І групи, за станом здоров`я значний час проводить в лікарнях, потребує сторонньої допомоги, [PERSON] надавала йому соціальні послуги. Проживання позивача були можливі виключно у будинку [ADDRESS] і він був на утриманні свого батька. Після виписки із лікарні, де він перебував з жовтня 2018 року по березень 2020 року, виявилось, що у будинку за вищевказаною адресою проживає сім`я [PERSON] і місця для проживання позивача у ньому не залишилось. Протягом тривалого часу батько та [PERSON] його не відвідували та жодної допомоги не надавали, при цьому остання отримувала компенсацію за надання соціальних послуг. З цих причин він вимушений тимчасово проживати у родича за іншою адресою, оскільки його до спірного житла не допускають, при цьому чоговік відповідача погрожує йому фізичною розправою. При з`ясуванні причин недопуску його до будинку, він дізнався, що батько 23.08.2019 року подарував будинок відповідачу, яка має інше житло, в той час коли позивач житла немає і після смерті батька матиме право на обов`язкову частку спадщини як непрацездатний син. Крім того, батько допустив порушення вимог ч.6 ст. 203 ЦК України, порушивши істотно при цьому його права та інтереси, він став бездомною особою. 03 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 04 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги, суду пояснив, що він зареєстрований із дня народження по [ADDRESS] . З 1997 року він проживав у Києві і періодично приїзджав до смт Новоархангельська за даною адресою, матір також інколи приїзджала до будинку, а батько здавав будинок у оренду наймачам. Відповідач чинить йому перешкоди у проживанні, а саме йому погрожують і він там боїться проживати. На запитання позивач пояснив, що у нього немає доказів звернення до правоохоронних органів з приводу погроз. Представник позивача також підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, пояснивши, що коли позивач перебував у лікарні, його батько подарував спірний будинок і позивач вже не може проживати у ньому. В даний час позивач є інвалідом І групи, тимчасово проживає у с.Підвисоке у знайомого і його права у відповідності до вимог ч.6 ст. 203 ЦК України істотно порушені, так як він став бездомною особою. Представник відповідача позовні вимоги не визнала з підстав зазначених у відзиві, у задоволенні позову просила відмовити. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] суду пояснив, що позивач є його сином і все своє свідоме життя син проживав у м.Києві, у смт Новоархангельську у нього був будинок, однак він повідомив, що проживати у ньому не буде і тому будинок був проданий. Після того, як у нього трапився інсульт, він його привіз із Києва до себе додому на [ADDRESS] , відновив всі документи, взяв кредит на суму 20000 грн. та вилікував. Будинок по [ADDRESS] був у аварійному стані і з метою, що надалі онука догляне його у старості, він подарував будинок останній. Стверджував, що син хоче, щоб його «собутильники» вільно могли ходити до нього до будинку, позивача ніхто з будинку не виганяв, на даний час для нього є всі умови проживання у відремонтованій літній кухні. Третя особа без самостійних вимог приватний ноаріус Малютяк А.В. суду пояснила, що 23.08.2019 року до ней звернувся [PERSON] , який є власником будинку для оформлення договору дарування. При цьому був наданий технічний паспорт, витяг з Реєстру речових прав. Нею була відібрана заява від [PERSON] щодо зареєстрованих осіб і був посвідчений договір дарування. Свідок [PERSON] суду пояснив, що, перебуваючи у лікарні, до нього звернувся [PERSON] із повідомленням, що його виганяють із лікарні. Він забрав [PERSON] із лікарні і відвіз до себе додому, де є належні умови проживання, є будинок, кухня, гараж. Чув, як дочка старшого брата мала суперечку із [PERSON] і останній повідомив йому, що хоче повернутись. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є тіткою позивача і вважає, що [PERSON] залишився без будинку і це є невірно. Підтвердила, що [PERSON] проживав у м.Києві, за ним не було належного догляду і він не захотів повертатись до батька, так як там були конфлікти, його всі не допускали до будинку. На запитання свідок повідомила, що про ці обставини їй відомо зі слів [PERSON] . Крім того, свідок повідомила, що [PERSON] привіз [PERSON] із Києва до батька не на [ADDRESS] , а на ту адресу, де проживає батько . [PERSON] був лежачим і його доглядала [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її дядьком, відповідач сестрою, а [PERSON] дідом і жодних образ на позивача вона немає. Вона разом із [PERSON] забрали [PERSON] із Києва, привезли до [ADDRESS] до діла [PERSON] , у нього не було документів, його вилікували і поставили на ноги. [PERSON] весь час проживав разом із ними і тоді, коли останній був лежачим ніхто із родичів не цікавився його здоров`ям та долею. Як потрапив [PERSON] до лікарні [PERSON] та [PERSON] почали підбурювати [PERSON] на конфлікти і [PERSON] забрав [PERSON] із лікарні та відвіз до [PERSON] . На запитання свідок пояснила, що по [ADDRESS] близько 15-20 років ніхто не проживав, там впав дах, опалення не було, стіни розійшлись. Бабуся проживала у селі Волиці Київської областіі у останні 4 роки [PERSON] із матір`ю не проживав. Вона особисто двічі зі своїм батьком приїзджала до [PERSON] у с.Підвисоке, просила, щоб їхав до [ADDRESS] , так як у літній кухні вже був встановлений котел для опалення, однак останній категорично відмовився їхати туди проживати. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач є її донькою, а [PERSON] доводиться їй свекром. У будинку по [ADDRESS] проживав її свекор зі своєю дружиною. [PERSON] батько побудував будинок, однак останній відмовився у ньому проживати і поїхав до Києва. Вона купила будинок по [ADDRESS] та забрала до себе проживати та доглядати [PERSON] . З 2003 року у будинку по [ADDRESS] проживати було неможливо, близько 17 років за ним ніхто не доглядав, він почав розвалюватись і свекор подарував будинок онуці , щоб остання зробила ремонт і мала можливість проживати там зі своєю сім`єю. У 2017 році до них зателефонувала цивільна дружина позивача і повідомила про біду із [PERSON] . [PERSON] взяв кредит, передав кошти до Києва і там зробили [PERSON] операцію. Через 2 тижні вони його забрали із лікарні, привезли на [ADDRESS] і вона весь час доглядала за [PERSON] , оформилась у відділі соціального захисту по догляду за ним і щомісячно отримувала по 116 грн. за його догляд. Все було нормально до тих пір поки не з`явився [PERSON] , який заставив [PERSON] написати заяву у соцзахисті , по якій були відмінені всі виплати і вона вже близько 2 років не рахується соціальним працівником. В даний час будинок відремонтований, придатний для проживання і перешкод позивачу у його користуванні ніхто не чинить. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є тіткою позивача і хоче, щоб [PERSON] проживав у подарованому будинку, так як він є сиротою, більше 2 років перебуває по лікарнях, іншого житла немає, перебуває у с. Підвисокому і умови проживання там відсутні. [PERSON] була оформлена доглядальницею, але не виконувала свою роботу, зараз вона та [PERSON] мають окремий будинок та мають також декілька жител. [PERSON] нічого не отримав від матері у спадщину, опинився на вулиці, його брат [PERSON] залишив останнього без засобів до існування і вся їх родина разом із [PERSON] звернулись до суду визнати договір дарування недійсним. На запитання свідок повідомила, що [PERSON] не міг при таких сімейнимх стосунках проживати у спірному будинку, про які саме стосунки [PERSON] їй не говорив і про те, які саме і хто чинить перешкоди позивачу у користуванні будинком свідок суду не надала пояснень. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він товаришує із позивачем, який у 2017 році захворів, залишився без будинку і немає ніякої підтримки. З 2017 року його на деякий час забирав до себе батько, однак зараз йому немає де проживати. Про те, що [PERSON] не допускають до будинку, то це йому відомо зі слів останнього. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є кумом позивача, [PERSON] зараз проживає у с.Підвисокому, його до будинку не пускають батько та внуки. На запитання свідок пояснив, що йому [PERSON] не пояснював чому він не проживає на [ADDRESS] і хто чинить перешкоди у проживанні в будинку після 23.08.2019 року йому нічого не відомо. Заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі відповідно до приписів частини другої статті 719 ЦК України укладається у письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню. Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що оскаржуваний договір дарування квартири підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених частиною шостою статті 203 ЦК України. Як встановлено в судовому засіданні 23.08.2019 року за реєстровим № 893 приватним нотаріусом Новоархангельського районного нотаріального округу Малютяк А.В. було посвідчено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] . Позивач є сином [PERSON] , зареєстрований за вищевказаною адресою та є інвалідом І групи з 2017 року. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною шостою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом цієї норми закону батькам (усиновлювачам) забороняється вчиняти правочини, що стосуються як конкретного суб`єктивного права, належного малолітнім, неповнолітнім чи непрацездатним дітям (наприклад, права власності на житловий будинок), так і тих їх інтересів, що обумовлюють їх особливий правовий статус (наприклад, неправомірними мають вважатися правочини батьків, що перешкоджають належному вихованню та навчанню дітей). Відповідно до статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку допомогу надавати. Тому правочини батьків, спрямовані на ухилення від виконання цих обов`язків, також мають вважатися неправомірними. Разом з тим, у позовній заяві позивач не навів та відповідно не надав доказів на підтвердження того, що на час укладення договору дарування ( 23.08.2021 року ) він перебував на утриманні свого батька віком 69 років, як непрацездатна повнолітня дитина. Більше того, позивач стверджував, що догляд за ним здійснювала [PERSON] та отримувала за це грошову компенсацію в порядку, передбаченому постановою КМУ № 558 від 29.04.2004 року. Дана обставина також була підтверджена в судовому засіданні поясненням свідка [PERSON] . Надана позивачем копія виписки 3201 із медичної карти стаціонарного хворого свідчить про те, що позивач у плановому порядку проходив лікування у Новоархангельській ЦРЛ із 30.10.2018 року по 23.11.2018 року. Також у позові позивач зазначає, що він після смерті батька матиме право на обов`язкову частку у спадщині, як непрацездатний син, оскільки він є інвалідом І групи. Дана обставина на час розгляду справи взагалі не може мати місце, оскільки батько позивача є живою особою пенсійного віку і про будь-яке існування заповіту позивачем жодним чином не зазначено. Позивачем також належними та допустимими доказами не доведено, що подарований будинок належав позивачу, що в свою чергу мало б місце порушення його прав власності. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до вимог ст.6-1 вищезазначеного Закону бездомні та інші особи, які не мають постійного місця проживання, реєструються за адресою спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, створених відповідно до Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що бездомна особа - це особа, яка перебуває у соціальному становищі бездомності. До бездомних осіб належать безпритульні особи та особи, які мають притулок. Цим же Законом визначено, що облік бездомних осіб ведеться за місцем їх проживання або місцем перебування на підставі особистого звернення або їх виявлення. Облік бездомних осіб за місцем їх проживання або місцем перебування ведеться відповідними закладами для бездомних осіб - центрами обліку, що створюються органами місцевого самоврядування та місцевими органами виконавчої влади. Позивачем не надано до суду підтвердження того, що він перебуває у статусі бездомності. Зареєстроване місце проживання позивача свідчить про наявність у нього можливості проживати та користуватись житлом. Твердження позивача та його представника про те, що відповідач чинить перешкоди у праві користування спірним житлом і що йому погрожують фізичною розправою також належними та допустимими доказами не підтверджено. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, встановивши, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, на які він посилався як на підставу для визнання оскаржуваного договору дарування будинку недійсним, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Встановлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Як роз`яснено Верховним Судом України у п.26 постанови Пленуму від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. В розумінні ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. Відповідно до частин 1, 3 та 5 ст. 53 ЦПК України законодавець зокрема визначив, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Треті особи належать до осіб, які мають матеріально-правову і процесуально-правову заінтересованість у справі. Участь третіх осіб у цивільній справі зумовлена тим, що судовий спір між сторонами опосередковано стосується прав та інтересів інших осіб, а тому участь у справі третіх осіб, є формою захисту їх прав та інтересів, що пов`язанні зі спірними правовідносинами. Разом з тим, їх участь у справі дозволяє суду повно та всебічно дослідити обставини справи, з`ясувати дійсні взаємовідносини учасників спору. Зі змісту позову слідує, що він пред`явлений до одного відповідача у справі, а саме до обдарованої [PERSON] , хоча як вбачається з матеріалів справи, спірний договір укладений між дарувальником [PERSON] та останньою. Однак [PERSON] залучений у справі в якості третьої особи, хоча своїми діями він схвалив з відповідачкою правочин. Дане вказує, що він повинен мати процесуальний статус відповідача у справі, а не третьої особи, як вказав позивач у позовній заяві. Разом з тим суд зауважує на те, що виходячи з предмета позову, в разі задоволення заявленої по даній цивільній справі матеріально-правової вимоги, це може бути наслідком (підставою) в подальшому скасувати укладений пізніше в часі договір дарування, який укладений між третьою особою та відповідачем. На думку суду розгляд справи та ухвалення судового рішення по суті матеріально-правової вимоги буде наслідком порушення прав третьої особи, з огляду на перебування її у статусі третьої особи, оскільки зміст прав третьої особи має більш звужений характер ніж у відповідача (зокрема право на подачу відзиву на позов). Тому з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed