Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому зазначив наступне. 18.11.2014 року між позивачем і відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 700,00 доларів США.. Відповідач зобовязався повернути грошові кошти до 18.02.2015 року. Однак, відповідач не повернув позивачу зазначену суму коштів. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 20009,62 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити на підставах, викладених в позовній заяви. У судовому засіданні відповідач позов не визнав, пояснив, що гроші віддавав частинами, у повному обсязі суму боргу повернув у 2015 році, однак доказів надати не може. Суд, заслухавши сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено наступне. 18 листопада 2014 року позивач, [PERSON], надав відповідачу, [PERSON], грошові кошти к розмірі 700,00 доларів США (що у гривневому еквіваленті на дату складання позову за курсом НБУ: 26,998586 грн. за 1 долар США, складає 18899,01 грн.), які останній зобовязався повернути до 18.02.2015 року. Цей факт підтверджується розпискою відповідача. На підставі ч. 2 ст. 1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України). У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підставі викладеного та враховуючи, що належних та допустимих доказів, які б вказували на виконання [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики, або спростування написання боргових розписок, суду відповідачем не надано, оригінал розписки зберігається у позивача та відповідачу, на підтвердження виконання зобовязання, не повернуто, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення суми основного боргу за договором позики підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання за вимогою кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо іншій розмір відсотків не встановлений договором. Три відсотки річних від суми боргу, становить 1110,61 грн., що підтверджується розрахунком: 18899,01 грн. (сума боргу) х 0,008219% (3%:365 днів) х 715 днів = 1110,61 грн. При вищевикладених обставинах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума боргу в розмірі 18899,01 грн. та 3% річних в розмірі 1110,61 грн., а всього сума 20009,62 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, а саме, витрати сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн..

Outcome: approved