Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 174097,20 грн. На обґрунтування позову зазначив, що 02.04.2019 року він уклав з відповідачем Договір позики б/н від 02.04.2019 року, відповідно до якого позивач зобов`язувався передати відповідачу у позику грошову суму у розмірі 10000,00 доларів США. На підтвердження укладання договору позики та отримання грошових коштів у сумі 10000,00 доларів США відповідач [PERSON] 02.04.2019 року власноруч склав розписку та передав її позивачу. В термін визначений договором, до 03 травня 2019 року, відповідач не повернув суму позики та більшу частину суми процентів за користування позикою, які були визначені договором. 30.10.2019 року відповідач повернув частину суми позики в розмірі 4000 доларів США та відсотки за користування кредитом. Таким чином, залишок заборгованості відповідача по договору позики станом на 01.11.20219 року складав 6000 долів США, що на дату подання позову, 21.01.2020 року, становить 147540,00 грн. Крім того, відповідачем не повернута сума відсотків за користування неповернутої частини позики, яка становить 1080 доларів США, що еквівалентно 26557,2 грн. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики у розмірі 174097,00 доларів грн., відсотки за користування позикою у розмірі 26557,2 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд указаної цивільної справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено учасникам їх право та строки на подачу відзиву на позов та відповіді на відзив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 30 листопада 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти винесення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Заяви про розгляд справи за відсутністю відповідача або відзив суду не надав, про причини неявки не повідомив, що, відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені позивачем письмові докази на підтвердження тих обставин, на які він посилається, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 02 квітня 2019 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір за яким, [PERSON] зобов`язується передати [PERSON] , паспорт [NUMBER] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , у позику грошову суму у розмірі 10000,00 доларів США. Як зазначено у п.1.1 Договору позики б/н від 02.04.2019 року (далі - договір), факт отримання [PERSON] позики повинен підтверджуватись розпискою про отримання грошової суми. Згідно розписки [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , від 02 квітня 2019 року, останній підтвердив, що отримав від [PERSON] грошові кошти в якості позики в сумі 10000 доларів США в день складання вказаної розписки. Відповідно до п.1.2 Договору, [PERSON] повинен сплачувати відсотки за отриману позику у розмірі 6 відсотків. Проценти сплачуються в день повернення позики. Пунктом 2 договору визначено, що позику та відсотки [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] в термін до 03 травня 2019 року за адресою останнього, якщо сторони не досягли домовленості щодо іншого місця повернення коштів. Відповідно до п.6 договору, позика вважається повернутою в момент повернення [PERSON] суми позики або зарахування суми позики на банківський рахунок [PERSON] . Позивач зазначає, що в термін визначений договором, 03 травня 2019 року, відповідачем позику не повернуто, однак 03 жовтня 2019 року відповідач повернув частину суми боргу у розмірі 4000 доларів США та відсотки за користування кредитом з квітня по жовтень 2019 року. Таким чином, станом на 01.11.2019 року залишок заборгованості по позиці становить 6000 доларів США, що з урахуванням курсу долару, визначеного Національним Банком України 21.01.2020 року, тобто на момент подання позову, у 24,33 грн., становить 145980,00 грн. (6000х24,33 гн.). Також відповідачем не повернута сума відсотків за користування неповернутої частини позики 6000 доларів США за листопад-грудень 2019 року, січень 2020 року, яка становить 1080 доларів США (6000х6%х3 місяці), що з урахуванням офіційного курсу Національного Банку України станом на 21.01.2020 року становить 26276,4 грн. (1080 грн.х24,33 грн). Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договорами позики не погашає. Оскільки, відповідач належним чином добровільно не виконав умови договорів позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаними договорами суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача не повернуту суму боргу за договором позики від 02.04.2019 року у розмірі 6000 доларів США, що за курсом НБУ станом на момент подачі позову становить 145980,00 грн., суму відсотків за користування неповернутої частини позики 6000 доларів США за листопад-грудень 2019 року, січень 2020 року, у сумі 26276,4 грн, а всього 172256,4 грн. Таким чином, доведеність факту порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договорами позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, виплати суми позики, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволених вимог у розмірі 1722, 56 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial