Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ML-702/563/2007 від 27.12.2007 року, на підставі якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 20000,00 дол. США на придбання нерухомого майна строком до 26.02.2026 року. В якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань по вказаному Кредитному договору між ЗАТ «ОТП Банк» та позичальником укладено Договір іпотеки № РML 702/563/2007 від 27.12.2007 року. Відповідно до Договору іпотеки № РML 702/563/2007 [PERSON] передано в іпотеку банку квартиру за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. 13.02.2019 року банк звернувся до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори - з претензією кредитора до спадкоємця боржника. За інформацією позивача, спадкову справу заведено на підставі заяви [PERSON] , що була дружиною померлого. 18.04.2019 року [PERSON] прийняла спадщину, до складу якої входить квартира, що є предметом іпотеки. Враховуючи викладене, [PERSON] як спадкоємець, набула статусу іпотекодавця і має всі права і несе відповідальність за іпотечним договором в межах вартості предмета іпотеки. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.04.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про прийняття зустрічної позовної заяви. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. У судове засідання представник позивача не з`явився, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів. В судові засіданні призначені на 08.06.2021 року та 11.08.2021 року відповідач та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачем відзив на позов не подано. В судовому засіданні яке було призначене на 21.04.2021 року представник відповідача, заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що банком було допущене істотне порушення законодавства України, що регулює надання споживчих послуг фізичним особам, а саме порушення законодавства, що регулює право та порядок надання банками споживчих кредитів фізичним особам у іноземній валюти. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ML-702/563/2007, згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 20 000,00 доларів США (цільове використання кредиту - купівля нерухомого майна) строком до 26.02.2026 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених кредитним договором. На забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань по вказаному Кредитному договору між ЗАТ «ОТП Банк» та позичальником укладено Договір іпотеки № РML 702/563/2007 від 27.12.2007 року. Відповідно до умов Договору іпотеки № РML 702/563/2007 від 27.12.2007 року - в іпотеку банку передано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, станом на час розгляду даного позову, заборгованість за кредитним договором складає 3968,75 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 3947,71 доларів США, заборгованість за процентами за період з 26.07.2018 року по 25.08.2018 року складає 21,04 доларів США. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 31.08.2018 року. На адресу Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори позивачем направлена вимога про погашення заборгованості за кредитним договором №ML-702/563/2007 від 27.12.2007 року для повідомлення спадкоємців. Згідно з повідомленням Завідувача Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 13.02.2019 року вимога про погашення заборгованості за кредитним договором до спадкоємців померлого [PERSON] отримана і зареєстрована 13.02.2019 року в книзі вхідної кореспонденції за №350/01-16 та додана до матеріалів спадкової справи №1/2019. Згідно з відповіддю Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 18.04.2019 року, спадщина після померлого [PERSON] була отримана спадкоємцями, свідоцтво про право на спадщину було видано 18.04.2019 року на ім`я дружини померлого [PERSON] . Спадкоємець був повідомлений, щодо отриманої вимоги про наявність заборгованості, у розмірі, що вказана у вимозі. Згідно з ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини визначені статтею 1219 ЦК України, серед вказаного переліку відсутні зобов`язання за кредитним договором та за договором іпотеки, отже, права та обов`язки у вказаних зобов`язаннях входять до складу спадщини. Положеннями ст.ст. 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»). Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов`язки іпотекодавця, а й обов`язки за основним зобов`язанням у межах вартості спадкового майна. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною п`ятою ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: У разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; Спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; Спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; Спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється. Згідно з ч. 1 ст.ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку», право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між Іпотекодавцем і Іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий Іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Беручи до уваги обставини справи, та виходячи із сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, можна зробити висновок про те, що ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно, як однієї із умов надання (отримання) кредиту. Стосовно заперечень представника відповідача, щодо порушення банком законодавства України, що регулює надання споживчих послуг фізичним особам, а саме порушення законодавства, що регулює право та порядок надання банками споживчих кредитів фізичним особам у іноземній валюті, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, укладення та виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Враховуючи вищенаведене, а також враховуючи не надання відповідачем відзиву на позов з відповідними запереченнями, суд приходить до висновку, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованим та відповідає вимогам законодавства, тому підлягає задоволенню. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2102,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved