Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, за яким просив відшкодувати у порядку регресу шкоду у розмірі 20 142, 60 грн. та стягнути судові витрати у розмірі 1 600 грн.. В обґрунтування позову зазначив, що 25.08.2015 року між АТ «Страхова група «Ю.Бі.Ай-КООП», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Страхова група «Ю.Бі.Ай-КООП», та автогосподарством ГУМВС в Одеській області було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, посвідчений полісом №АЕ/3552989, предметом якого є захист майнових інтересів, пов'язаних із відшкодування шкоди, завданої третім особам за наслідками настання цивільно-правової відповідальності водія, який перебував за кермом транспортного засобу, зазначеного в полісі (в даному випадку «Toyota Prius», д.н. [NUMBER]). 19.03.2016 року в м. Одесі по вул. Люстдорфська дор. відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Toyota Prius», д.н. [NUMBER], під керування [PERSON], та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON]. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 01.08.2016 року винною особою у настанні вказаної ДТП було визнано [PERSON]. Посилались на те, що за для реалізації належного права на відшкодування понесених матеріальних збитків за наявності укладеного договору обов'язкового страхування, власник пошкодженого автомобіля [NUMBER], звернувся до страхової компанії із повідомлення про настання ДТП та потім із заявою на виплату страхового відшкодування. На підставі проведеного огляду пошкодженого автомобіля та здійснення оцінки,Є нанесеної матеріальної шкоди, з урахуванням умов, визначених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», між страховою компанією та власником пошкодженого автомобіля - [PERSON] було узгоджено, що сума страхового відшкодування складатиме 20 142, 60 грн.. Посилалась на те, що здійснили виплату вказаної суми страхового відшкодування, а тому до них перейшло право регресної вимоги до водія [PERSON]. на підставі п.5 ст. 989 ЦК України, ст. 33, підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV. Посилались на те, що відповідачем не було виконано покладеного обов'язку щодо своєчасного повідомлення страховика про настання страхового випадку та не подано до АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ» письмового повідомлення про ДТР встановленого МТСБУ зразка. За вказаних обставин звернулись до суду з дійсним позовом. Дана справа, в порядку ст. 11-1 ЦПК України, була передана судді Тарасову А.В. Справа надійшла на підставі наказу керівника апарату суду [PERSON] № 219а від 08.12.2017 року до канцелярії для подальшого авторозподілу. Після авто перерозподілу справа прийнята до провадження судді Домусчі Л.В. ухвалою суду від 04.01.2018 року та призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 12.02.2018 року. До суду 12.02.2018 року надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, згідно якої просив відмовити у задоволенні позову страхової компанії. Посилався на те, що згідно з установленою практикою суду, сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входить до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Вважає, що жодних правових підстав для відшкодування шкоди в порядку регресу немає, оскільки відповідно до фактичних обставин даної справи ДТП, що сталася 19.03.2016 року, зафіксована правоохоронними органами; факт настання страхового випадку ні страховиком, ні страхувальником не заперечується; факт настання страхового випадку позивач визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування; винний у вчинені ДТП співробітник, який перебуває у трудових відносинах з відповідачем, притягнутий до адміністративної відповідальності. Також, посилався на те. що враховуючи нормативно закріплені вимоги чинного законодавства (ст. 33, 38 Закону) позивач не має права на регресний позов до страховика у зв'язку з тим, що положення підпункту 38.1.1 «г» пункту 38.1 ст. 38 відсилають до підпункту 33.1.2 пункту 33.1.2 пункту 33.1 ст. 33 Закону, який не зобов'язує причетного до ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водія транспортного засобу, письмово інформувати страховика про таку пригоду (а.с.43-45). 12.02.2018 року протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі 3 особу на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору - УПП в м. Одесі та розгляд справи відкладено для належного повідомлення нового учасника процесу на 19.03.2018 року. До суду 19.03.2018 року надійшли пояснення на позов від третьої особи, згідно яких також заперечували проти задоволення позову та просили відмовити з аналогічних підстав, що були викладені відповідачем у його відзиві на позов (а.с.59-61). Ухвалою суду від 19.03.2018 року було закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 16.05.2018 року. 16.05.2018 року розгляд справи був відкладений на 12.07.2018 року у зв'язку зі слуханням справи №522/810/18. У судове засідання сторони не з'явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявні заяви від представника позивача, відповідача, згідно яких просили справу розглядати за його відсутності з урахуванням, наданих ними письмових пояснень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв'язку з викладеним та на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв'язку з цим, датою складення цього судового рішення є 13 липня 2018 року. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, вважає позов не підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі наявних у справі доказів. Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 19.03.2016 року о 23 год. 55 хв. у м. Одесі по вул. Люстдорфська дор., 13, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Toyota Prius», д.н. [NUMBER], під керування [PERSON], та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON]. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 01.08.2016 року винною особою у настанні вказаної ДТП було визнано [PERSON], який на момент правопорушення керував службовим автомобілем. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На час дорожньо-транспортної пригоди, згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між АТ «Страхова група «Ю.Бі.Ай-КООП», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Страхова група «Ю.Бі.Ай-КООП», та автогосподарством ГУМВС в Одеській області, посвідченого полісом №АЕ/3552989, була застрахована цивільно-правова відповідальність водія, який перебував за кермом транспортного засобу, зазначеного в полісі (в даному випадку «Toyota Prius», д.н. [NUMBER]). 24 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.Бі.Ай-КООП» із заявою про виплату страхового відшкодування і 29 листопада 2016 року платіжним дорученням № 4598 на підставі страхового акту № 405-539/16 від 29.11.2016 року потерпілому від зазначеної ДТП було виплачено страхове відшкодування у розмірі 20 142,60 грн.. (а.с.7, 8, 11). Зазначені встановлені судом обставини сторонами не заперечуються. 14.12.2016 року позивач направив [PERSON] письмову претензію, згідно якої зазначив, що усупереч нормам законодавства винною особою не було виконано обов'язку своєчасного повідомлення про настання страхового випадку та не надано АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ» письмового повідомлення про ДТП встановленого МТБСУ зразка, томі страховик має право на регресний позов до винної особи. Також просив відповідача добровільно у порядку регресу сплатити, понесені АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ», збитки пов'язані з виплатою страхового відшкодування у розмірі 20 142, 60 грн.. (а.с.25). Підставою позову стало те, що у строк, встановлений у письмовій претензії від 14.12.2016 року, відповідач добровільно у порядку регресу кошти на користь страхової компанії не сплатив. Правовідносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 1 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено,що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно ст. 6 цього Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю застрахованого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Статтею 979 ЦК України встановлено,що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно з підпунктом «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» статтю 33 Закону № 1961-IV було викладено в новій редакції, зокрема, розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку із чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 цієї статті. Проте вказані зміни щодо нумерації зазначеного підпункту до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, у якому міститься відсилання на відповідні пункти та підпункти статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України; далі - МТСБУ), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем позивача про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Також знайшла підтвердження у постанові Верховного Суду України від 20.06.2018 року у справі № 760/17929/15-ц, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Необґрунтована виплата страхового відшкодування має місце у разі, коли страховика не було повідомлено про страховий випадок жодним з учасників ДТП, що призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. У даному випадку АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ» 23.03.2016 року було письмово повідомлено потерпілою особою про настання страхового випадку, у повідомленні зазначено дату, місце його настання, винну особу, номер полісу забезпеченого транспортного засобу (а.с.15). Таким чином, страховик мав можливість переконатися, що подія є страховим випадком. Крім того, факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, страховик його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. З огляду на те, що позивач визнав ДТП скоєну з вини відповідача страховим випадком і добровільно сплатив страхове відшкодування, не посилався на необґрунтовані виплати та не доводив такого, не можна погодитися з тим, що відсутність письмового повідомлення відповідачем про ДТП позбавила позивача можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову страхової компанії про стягнення грошових коштів у порядку регресу саме через неповідомлення винною особою про ДТП. При цьому, суд вбачає, що під час ДТП відповідач виконував свої службові обов'язки, між тим позов до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції не подавався. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч 1-3,5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed