Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогою визнати недійсним додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 296 від 06 березня 2006 року, укладеного 05 вересня 2007 року між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» в особі директора Бакова О.Ш. , зареєстрованого у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агенстві земельних ресурсів України», про що у Державному реєстру земель вчинено запис від 10 вересня 2007 року за № 241 та стягнути судові витрати. Свої вимоги позивач обгрунтував тим, що вказаний додатковий договір він не підписував, а відтак вищевказаний договір є недійсним. В судове засідання позивач не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду представник ТОВ «Агрофірма «Кочубій» подав клопотання про перенесення слухання справи в зв`язку із перебуванням директора у відрядженні, а представник Красноголовець О.П. не має можливості бути присутньою у судовому засіданні, оскільки прийматиме участь у судовому засіданні в Чемеровецькому районному суді Хмельницької області. Аналогічні заяви представник відповідача подавав в підготовчому засіданні, на підставі яких було неодноразово відкладено розгляд справи у відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 233 ЦПК України, і цим самим суд сприяв відповідачу у реалізації його прав, передбачених чинним ЦПК України, однак представник відповідача до суду на виклики не з`являвся. Нормою п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України констатовано, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши клопотання про перенесення розгляду справи від 12 серпня 2019 року, судом встановлено, що судова повістка про виклик до Чемеровецького районного суду Хмельницької області була сформована 01 серпня 2019 року, тоді як судове засідання у Новоархангельському районному суді Кіровоградської області було призначено 18 червня 2019 року і згідно зворотного поштового повідомлення представник відповідача отримав повістку про виклик до суду ще 25 червня 2019 року. Дана обставина свідчить про неповажність причини неявки учасника справи в судове засідання, що у відповідності до вимог п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України не є перешкодою у розгляді справи. Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] має у приватній власності земельну ділянку площею по 4,73 га, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району, що підтверджено відповідним Державним актом на право приватної власності на землю. 05.09.2007 року від його імені був укладений додатковий договір № 1 до договору оренди земельної ділянки № 296 від 06 березня 2006 року з ТОВ «Агрофірма «Кочубій», відповідно до якого було пункти основного договору оренди землі № 296 від 06 березня 2006 року були викладені в іншій редакції і крім іншого зазначено, що договір укладено строком на 15 років. Цей додатковий договір зареєстровано у Новоархангельському відділі КРФЦДЗК 10 вересня 2007 року за № 241. Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки- це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі-це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 16 Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Відповідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 717/2250/15-ц, що відповідає положенню ч. 4 ст. 263 ЦПК України. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За клопотанням позивача ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2019 року у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза. Згідно з висновком експерта № 1022/1023/19-27 від 03.05.2019 року підпис від імені [PERSON] у додатковому договорі № 1 від 05.09.2007 до договору оренди землі № 296 від 06 березня 2006 року, укладеному між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Кочубій», зареєстрованому у Новоархангельському відділі філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агенстві земельних ресурсів України», запис у Державному реєстрі земель від 10 вересня 2007 року за № 241, який міститься в колонці «ОРЕНДОДАВЕЦЬ:» в графі «Підпис____», виконаний не самим [PERSON] , а іншою особою без наслідування його підпису. Відповідачем не надано доказів, які б спростовували висновки експертизи. Отже, враховуючи те, що оспорюваний договір позивач не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав, суд приходить до висновку, що відсутність волевиявлення власника є підставою для визнання договору недійсним (ст. ст. 203, 21 ЦК України). Посилання представника відповідача в наданому до суду відзиві на позовну заяву на те, що отримання позивачем орендної плати свідчить про наявність договірних відносин, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки вчинення стороною дії (одержання орендної плати) без отримання нею пропозиції укласти договір не може підтверджувати її згоду на укладення цього договору (ст. ст. 641, 642 ЦК України). Також у відзиві відповідачем ставиться питання про застосування строку позовної давності. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 255 ЦК України. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням наведеного та на підставі статті 261 ЦК України початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У позовній заяві позивач зазначив, що йому у березні 2018 року стало відомо про укладення додаткового договору до договору оренди, оскільки дія основного договору оренди, який був укладений на 10 років, вже закінчилась і він звернувся до відповідача з повідомленням самостійного обробітку належної йому земельної ділянки. Тому, з врахуванням викладеного, судом встановлено, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд проводить розподіл судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved