Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 17 травня 2011 року, що був укладений між банком та [PERSON], у сумі 19358 грн. 23 коп., так як відповідач є спадкоємцем позичальника, який помер 10 жовтня 2016 року. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До позовної заяви долучив клопотання, в якому просив суд позов задовольнити та справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у розумінні положень п.2 ч.7, п.п.3,4 ч.8 ст.128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 травня 2011 року між Публічним акціонерним товариством [PERSON] банк «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір без номеру, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору, а [PERSON] у свою чергу згідно з умовами договору зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Крім того, при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язався сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми позову. Вказаний кредитний договір складається з підписаної позичальником заяви, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користуання платіжною карткою» та «Тарифів Банку». Укладення кредитного договору таким чином не суперечить чинному законодавству України. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії задля придбання, припинення або зміни цивільних прав та обовязків, що за змістом ч.1 ст.202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають заяви, умови, правила та тарифи, з якими позичальник ознайомлений, що підтверджується підписом останнього у заяві. Банк взяті на себе зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі та порядку встановленому договором. При цьому, позичальник у порушення норм закону та умов договору зобовязання за вказаними кредитним договорами належним чином не виконував у звязку з чим йому нараховувалася заборгованість. Судом також встановлено, що 10 жовтня 2016 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОЛ №230675 від 10 жовтня 2016 року. Станом на дату смерті останнього за вказаним кредитним договором рахувалась заборгованість в сумі 19358 грн. 23 коп., яка складається з заборгованості за кредитом - 4784 грн. 47 коп., заборгованості за відсотками - 12463 грн. 89 коп., заборгованості по комісії та пені 2109 грн. 87 коп. Після смерті [PERSON], а саме 08 грудня 2016 року банком подано до Знамянської міської державної нотаріальної контори претензію кредитора в порядку ст.1281 ЦК України на підставі якої нотаріусом 08 грудня 2016 року заведено спадкову справу №192/2016 року, а 19 березня 2018 року з огляду на те, що відповідач [PERSON] згідно з даними паспорта, був зареєстрований разом з позичальником [PERSON] за однією адресою на момент його смерті та доводиться йому сином, банком було подано дану позовну заяву до суду. Лист претензія від 17 лютого 2017 року банком надсилалася безпосередньо і на адресу відповідача В свою чергу, на підставі витребуваної в порядку ч.7 ст.81 ЦПК України спадкової справи, судом встановлено, що в передбачений законом шестимісячний строк до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини [PERSON] звернулася його дружина [PERSON] Син померлого - [PERSON] 04 квітня 2017 року подав заяву про відмову від прийняття спадщини та не відкликав її. У відповідності до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини в силу ст.1218 ЦК України входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 цього кодексу, він не заявляв про відмову від неї. Згідно з положенням ч.1, ч.5 та ч.6 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки [PERSON], будучи спадкоємцем позичальника [PERSON], протягом строку, встановленого законом для прийняття спадщини, за місцем відкриття спадщини подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини спадкодавця і протягом цього строку не відкликав таку заяву, тобто висловив свою волю та розпорядився правом щодо відмови від спадщини, а тому і не має обовязку відповідати за боргами спадкодавця. Відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Разом з цим суд відзначає, що згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Система доказування визначально засновується на тягарі доказування сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому ключовою для визначення наслідків реалізації таких специфічних обов'язків (тягаря доказування) виступає заінтересованість у розгляді цивільної справи на свою користь. Ніякої юридичної відповідальності пасивна у доказуванні сторона не несе, оскільки тягар доказування не аналог юридичних обов'язків, сторони не несуть юридичних обов'язків щодо подання доказів і розкриття всіх обставин справи, зокрема і тих, які не бажані для сторін з точки зору їх правової позиції та процесуальної заінтересованості або не є бажаними для сприятливого завершення процесу. Стандарт доказування визначає можливість ухвалення судового рішення залежно від того, якою мірою сторона спромоглася виконати свої функції у процесуальному доказуванні. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст. 51 ЦПК України). Під час розгляду справи судом було зясовано, що поряд з відмовою [PERSON] від спадщини [PERSON], мав місце факт подання заяви про прийняття спадщини останнього іншим спадкоємцем, який ймовірно має бути відповідачем за даним позовом. Проте, представник позивача у судові засідання за судовими викликами двічі не зявився, тож і не скористався наданими йому правами у процесі щодо заміни первісного відповідача на належного. Судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України, суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed