Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 1723843,12 грн, з яких 1277900,00 грн. сума основного боргу, 12883,75 грн. сума 3% річних, 55415,48 грн. інфляційних нарахувань, 377643,89 грн. процентів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 лютого 2016 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 50000,00 дол. США, про що [PERSON] склав відповідну розписку та зобов'язався повернути кошти не пізніше 01 серпня 2016 року. Посилаючись на те, що відповідачем в обумовлений строк позику повернуто не було, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача основну суму боргу, три відсотки річних, інфляційні нарахування та проценти на підставі ст. 625 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Також пояснив, що позивачем заявлено до стягнення саме проценти згідно ст. 1048 ЦК України, а не пеня, як вказується в розрахунку. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в частині стягнення 50 тисяч доларів США, які він взяв в борг на підставі розписки. Пояснив, що кошти брав з метою передачі в позику іншій особі, яка не повернула їх, у зв'язку з чим виник борг перед позивачем. Про вказані обставини позивачу було відомо. Представник відповідача в судовому засіданні, а також в свої запереченнях на позов від 07.03.2017 року вказав, що згідно норм Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Тому, нарахування інфляційних на долари США є безпідставним. Дана позиція узгоджується з рішенням Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10 та правовими позиціями, викладеними в здійсненому Верховним судом України «Аналіз практики застосування статті 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» (а.с. 46-47). Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 01 лютого 2016 року [PERSON] (відповідач) взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 50000 дол. США, які зобов'язався повернути не пізніше 01 серпня 2016 року, про що склав розписку, яка міститься в матеріалах справи. Оригінал розписки був оглянутий в судовому засіданні, при цьому факт її видачі (написання) підтвердив відповідач (а.с.5). Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Отже, між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини з договору позики, що регулюються параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Докази повернення будь-якої суми позики відповідачем в матеріалах справи відсутні. Обставини не повернення суми позики визнані також відповідачем. Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Проте, відповідач порушив своє зобов'язання щодо повернення позикодавцю [PERSON] позичених у нього грошових коштів в строк до 01 серпня 2016 року, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 1277900грн., що еквівалентно 50000,00 дол. США на день отримання позики. За змістом п.п. 1, 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлені наслідки порушення договору позичальником, згідно якої якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд погоджується із розрахунком, наданим позивачем щодо визначення розміру 3% річних, відповідно до якого загальна сума 3 % річних за заявлений позивачем період з 01.08.2016 по 01.12.2016 становить 12883,75 грн. Проте, суд вважає вимоги позивача про стягнення на його користь суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення згідно ч.2 ст. 625 ЦК України необґрунтованим, оскільки прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування зазначеного положення закону щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Так, нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 1991 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Згідно п. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Про право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, якщо іншого розміру не вказано в договорі позики, вказується у правовій позиції Верховного Суду України, яка викладене у постанові від 02.07.2014р. (справа №6-79цс14). З позовної заяви вбачається, що позивач пославшись на положення ст. 1048 ЦК України здійснив розрахунок пені в сумі 377643,89грн. При цьому, в прохальній частині позовної заяви просить стягнути 377643,89грн. процентів за договором позики. Таким чином, виходячи з пояснень представника позивача, що в позові заявлена вимога про стягнення процентів згідно ст. 1048 ЦК України, суд вважає таку вимогу обґрунтованою. Проте, не погоджується з сумою нарахованих процентів. З розрахунку позивача вбачається, що проценти були обраховані виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, хоча застосуванню підлягає процентна ставка на рівні облікової ставки НБУ. Таким чином, сума процентів від суми позики за весь час прострочення складає 188821,94грн. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв'язку з чим з відповідача [PERSON] слід стягнути наявну перед [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 1277900грн., три відсотки річних у сумі 12883,75 грн. та проценти за користування позикою у сумі 188821,94 грн. Згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволеної частини вимог.

Outcome: partial