Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У позові на підставі ст. 117 КЗпП України, просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2012 року по 20.06.2019 року, включно у сумі 285276,95 грн., а також компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку їх виплати у сумі 15904,21 грн. В судовому засіданні представник позивача адвокат Вельможко А.І. повністю підтримала викладені в позовній заяві вимоги та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , заявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі, зазначивши, що в даному випадку позивач свідомо, вичікував із позовом з метою збільшення розміру позовних вимог та намагається стягнути середній заробіток за шість років, що є зловживанням своїми правами. Суд, дослідивши надані сторонами документи та матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Як доведено у судовому засіданні, [PERSON] з 10.11.2011 року по 31.05.2012 року працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця». Відповідно до ст.ст. 47,116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У порушення вказаної норми, у день звільнення, позивачу виплата заробітної плати у повному обсязі здійснена не була. Остаточний рахунок у сумі 9872,26 грн. (з вирахування податків із суми 12263,67 грн.) було здійснено 21.06.2019 року на підставі судового рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2018 року по справі №334/2804/17. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Зі змісту вказаної статті вбачається, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку з 01.06.2012 року по 20.06.2019 року включно. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У п.п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. З урахуванням вказаних висновків Конституційного Суду України Верховний Суд України у постанові від 22.01.2014 року у справі № 6-159цс13 зазначив, що невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду. Також у постанові від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13 Верховний Суд України навів правові висновки, згідно із якими після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. При цьому середній заробіток розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абз. 3 п. 3 Порядку № 100 встановлено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 23.12.2015 року у справі № 6-1093цс15. Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідачем було надано довідку про розмір середньоденної заробітної плати за два місяці, що передують місяцю звільнення позивача у сумі 161,63 грн. Кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2012 року по 20.06.2019 року включно становить 1765 дні. (2012 рік - 149 днів; 2013 рік - 251 день; 2014 рік - 251 день; 2015 рік - 250 день; 2016 рік - 251 день; 2017 \~ \~ \~ \~рік - 248 днів; 2018 рік - 250 днів; 2019 рік - 115 днів. У такому разі, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 285276,95 грн. (161,63 грн. * 1765 дні) та підлягає стягненню з відповідача. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача, які ґрунтуються на тому, що позивач навмисно, знаючи що при розрахунку при звільненні йому не були виплачені усі належні до виплат суми, звернувся до суду з цього приводу лише у 2017 році. Вказані обставини не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, крім того вчасна виплата заробітної плати та її розрахунок є обов`язком відповідача, за порушення якого настає встановлена законом відповідальність. Також, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою виплати розрахунку при звільненні, яка відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» мала бути виплачена відповідачем відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством. Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Порядок та підстави компенсації регулюється Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з метою реалізації якого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Відповідно до п. 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Розмір компенсації розраховується з суми 9872,26 грн. та із застосуванням коефіцієнту 1,611 обчисленого із індексів інфляції з червня 2012 року по травень 2019 року, який застосовується до заборгованості по заробітній платі яка виникла в травні 2012 року, та виплачена в червні 2019 року. Відповідно розмір компенсації становить - 15904,21 грн. (9872,26 * 1,611). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з оплатою судового збору, суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України

Outcome: approved