Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання та відібрання малолітньої дитини, посилаючись на наступні обставини. 27.04.2002 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Берестівською сільською радою Бердянського району Запорізької області. Від даного шлюбу сторони мають дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинено у листопаді 2013 року. На даний час в провадженні Бердянського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за заявою відповідача до позивача про розірвання шлюбу. У листопаді 2013 року відповідач забрав всі свої речі та переїхав на інше місце проживання, а саме в житловий будинок по вул. Гагаріна № 30 в селі Берестове, після чого самовільно без дозволу позивача забрав до себе їхніх дітей, де вони проживають по теперішній час. До цього часу позивач намагалася добровільно врегулювати питання з відповідачем щодо проживання малолітнього сина з нею, а доньку бажала залишити проживати з ним, але врегулювати конфлікт у сторін не вийшло. Позивач бажає визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] з нею, в житловому будинку № 7 по вул. Праці в селі Берестове. Позивач зазначив, що в неї з сином дуже тісний зв»язок, їх розлучення завдає психологічної травми сину, оскільки йому тільки 1 рік 8 місяців та він потребує постійної материнської опіки. Позивач проживає одна в окремому будинку, який вона отримала у спадщину, після смерті її бабусі [PERSON], яка померла 06 березня 2013 року та вона має всі належні умови для проживання сина. Позивач зазначив, що перебуває у декретній відпустці та має можливість та час повною мірою займатися вихованням сина. Крім цього, [PERSON] має матеріальні кошти на утримання сина, оскільки вона отримує соціальні виплати на дитину, а також кошти від здачі в оренду земельної ділянки площею 6, 4404, яка розташована на території ДП №10, п. 115 КСП «Батьківщина» Берестівської сільської ради Бердянського району, що належить ій на праві приватної власності. Позивач зазначив, що відповідач проявляє до сина агресію, жорстоко з ним поводиться, та не має часу повною мірою займатися вихованням сина та безвідповідально ставиться до розвитку та здоров»я сина. Відповідач працює водієм в Агрофірмі «Марія» з 7 години ранку до 20 годин. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Представник третьої особи органу опіки та піклування Бердянської державної районної адміністрації в судовому засіданні вважав позов не підлягаючим задоволенню. Суд, заслухав сторони, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 27.04.2002 року, від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], 03 липня 2003 року та [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені у листопаді 2013 року і на теперішній час сторони проживають окремо, неповнолітня [PERSON] та малолітній [PERSON] проживають разом з батьком [PERSON]. Батьки не знайшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітній [PERSON] і тому це є предметом судового розгляду. У відповідності до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків, а на разі відсутності такої та умови проживання батьків окремо один від одного, якщо мати та батько не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними у відповідності до вимог частини першої статті 161 СК України вирішується органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов»язків, особиста прихильність дитини до кожного із батьків, вік дитини, стан її здоров»я та іші обставини, що мають істотне значення. Позивач - мати дитини надала судові докази про наявність у неї задовільних житлово-побутових умов для виховання та утримання малолітньої дитини, докази її участі у вихованні дитини. Відповідач батько дитини також надав судові докази про наявність у нього задовільних житлово-побутових умов для виховання малолітньої дитини, докази його участі у вихованні та утримання малолітньої дитини. І позивач, і відповідач позитивно характеризуються за місцем мешкання, відповідач також за місцем роботи, ведуть нормальний спосіб життя, шкідливих звичек не мають. Суд відмовляючи у задоволенні позову про визначення місця мешкання малолітнього [PERSON] з матір»ю , взяв до уваги безпосередньо інтереси малолітньої дитини і прийшов до висновку саме про те, виходячи із сукупності матеріальних, морально-психологічних , етичних і інших факторів, що більш комфортніше буде проживати малолітньому [PERSON] разом з батьком. Судом встановлено, що з листопада 2013 року малолітній [PERSON] мешкає за адресою: с. Берестове, вул. Гагаріна, 30, спочатку він мешкав там разом з двома батьками, з матір»ю та батьком, мати дитини разом з чоловіком переїхала до цього будинку і вони мешкали там всією родиною до того часу, поки батьки не посварилися і мати дитини пішла жити до свого будинку за адресою: с. Берестове, вул. Праці, 7. Тобто встановлено, що дійсно тривалий час малолітня дитина мешкає разом зі своїм батьком , сестрою [PERSON], [INFO] та бабусею, матір»ю батька, яка знаходиться з дитиною, коли батько на роботі. Позивачем не надано судові доказів, що матір відповідача зловживає спиртними напоями та курить. Доказів жорстокої поведінки та агресивного ставлення відповідача до дітей суду також не надано. Встановлено, що за час проживання малолітньої дитини з батьком , мати дитина спілкується з малолітньою дитиною, чинення перешкод відповідачем позивачу у спілкуванні з дитиною судом не встановлено. Разом з тим встановлено, що мешкаючи в одному селі мати дитини не досить часто відвідує своїх неповнолітніх дітей, за червень місяць вона тільки один раз відвідала дітей. Суд відмовляючи у задоволенні позову про відібрання дитини, виходив із того, що відмовив в задоволенні позову у визначенні місця мешкання дитини з матір»ю, а також із того, що позивачем не надано суду належних доказів в обґрунтування ствердження, що відповідач самовільно без дозволу позивача забрав до себе дітей. Навпаки судові відповідачем наданий письмовий доказ, що позивач не тільки надала свою згоду на знаходження дітей за місцем мешкання батька, а й написала заяву 05.12.2013 року на ім»я начальника БРУСЗН про зняття з неї отримання допомоги при народженні дитини і нарахування цієї допомоги її чоловікові [PERSON], оскільки на даний час вони проживають окремо і діти мешкають з ним. Суд не залишив поза увагою принцип ст..6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій вказано, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна рости в атмосфері любові і моральної, матеріальної забезпеченості. Відповідно до змісту ч.2 ст.161 СК України такими винятковими обставинами є відсутність у матері дитини самостійного доходу, зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами та її аморальна поведінка, що може зашкодити інтересам дитини. Суд прийшов до висновку, що на теперішній час у позивача відсутній систематичний самостійний дохід. В ході судового розгляду позивач показала, що має дохід від неофіційного найму на роботу, але доказів цьому не надано, єдиним джерелом доходу позивача є отримання доходів від здачі в аренду земельного паю, який належить їй на праві власності, але він виплачується раз на рік і його не можна назвати стабільним, регулярним і достатнім, враховуючи, що арендна плата за рік в середньому становить 5213 гривень. Крім того, позивач здійснює догляд за своєю хворою матір»ю, інвалідом 2-ої групи за психічним захворюванням, що підтверджується письмовим доказом, отриманням позивачем соціальну допомогу по догляду ( постійний догляд) за хворою людиною, тому повинна виконувати свої обов»язки по догляду за хворою матір»ю. Позивач також знаходиться на обліку в Бердянському психоневрологічному диспансері з приводу наявної в неї психічної хвороби: гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії. На такому обліку позивач перебуває з 2012 року. Оскільки позивач не визнана в передбаченому законом порядку недієздатною, тому і казати про те, що вона не може виховувати свою малолітню дитину нема підстав. Але цю обставину суд, враховує в сукупності з іншими обставинами. Суд приймає до уваги, що неповнолітні діти, які мешкають разом з батьком прив»язані один до одного, люблять один одного і розлука буде для них стресом, позивач же не ставила питання про визначення з нею місця мешкання і її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В ході судового розгляду в передбаченому законом порядку для допиту неповнолітніх свідків була опитана неповнолітня [PERSON] , [INFO], яка показала, що хоче мешкати з батьком, і не хоче розлучатися зі своїм малолітнім братиком, якого дуже любить і це буде для неї травмою. Суд також приймає до уваги ці обставини, і вважає недоцільним розлучати неповнолітніх дітей. Позивачем надані судові численні письмові звернення до правоохоронних органів з приводу сварок з чоловіком та його матір»ю, з яких вбачається , що мають місце сварки між [PERSON] та її колишньою свекрухою та чоловіком, всі перевірки за її зверненнями були припинені, це письмові документи не свідчать про те, що позивачу чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми, і із висновків про результати розгляду звернень не вбачається встановлення в ході перевірок якихось противоправних дій з боку [PERSON] або [PERSON] у відношенні [PERSON] Згідно висновку органу опіки та піклування Бердянської райдержадміністрації про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], 01.07.2013 року від 30.03.2015 року № 493/01 , діючи виключно в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO], орган опіки та піклування не вважає доцільним проживання дитини з матір»ю. Суд, оцінивши, всі докази в їх сукупності, вважає позов необґрунтованим і не підлягаючим задоволенню. На підставі ст.ст.\~160, 161 СК України, п.6 Декларації прав дитини, прийнятої Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року і

Outcome: dismissed