Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання фізичної особи такою, що втратила право власності на житлове приміщення, в якому зазначив, що він є власником житлового будинку за [ADDRESS] Після розірвання шлюбу з [PERSON], починаючи з 26.12.2011 року, вони припинили спільне проживання і відповідач стала проживати в іншому будинку . Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 25.09.2013 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку та господарсько-побутових будівель . В 2015 році позивач сплатив відповідачеві вартість належної їй 1/2 частки, що становило 15000 гривень, в обмін на зобов'язання останньої зняти реєстрацію місця свого прожиивання за вказаною вище адресою. Однак [PERSON] не виконує взятих на себе зобов'яань, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю та обґрунтував їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Просив суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право власності на спірний житловий будинок та зобов'язати останню зняти реєстрацію місця свого прожиивання за вказаною вище адресою. Сторона відповідача в судовому засіданні заявлених вимог не визнала повністю. Обґрунтовуючи свої доводи, пояснила, що на момент розгляду спору [PERSON] є власником 1/2 частки спірного житлового будинку, а тому заявлені вимоги порушують її право власності . Вважають, що надана позивачем розписка не може розцінюватися, як договір купівлі продажу нерухомого майна, оскільки сторонами не дотримано вимог ЦК України при укладенні вказаного правочину . [PERSON] в судовому засіданні не оспорювала факту отримання від позивача коштів у сумі 15000 гривень. Проте вважає, що вказані кошти є орендною платою за користування [PERSON] належним їй майном. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини . Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок [NUMBER], виданого на підставі рішення виконкому Добровеличківської районної ради народних депутатів № 144 від 21.06.1990 року [PERSON] належить житловий будинок з прилеглими до нього будівлями, які знаходяться в [ADDRESS] Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 25.09.2013 року по справі № 387/1456/13-ц, в порядку розподілу спільної сумісної власності подружжя визнано за [PERSON], [INFO], уродженкою та жителькою [ADDRESS] право приватної власності на 1/2 ( одну / другу ) частину житлового будинку та господарсько-побутових будівель, які знаходяться за адресою : [ADDRESS] та залишено дане нерухоме майно у спільній частковій власності сторін ( а.с. 13-15 ). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98851860 від 29.09.2017 року, встановлено, що на момент розгляд спору [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] З довідки № 2605 від 09.08.2017 року, виданої Липнязькою сільською радою Добровеличківського району Кіровоградської області, встановлено, що адреса домоволодіння по [ADDRESS] Отже, суд вважає доведеними ті обставини, що на момент розгляду спору сторони є співвласниками домоволодіння [ADDRESS] . Кожному із них належить по 1/2 частці спірного майна . Обґрунтовуючи позовну вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право власності на житловий будинок позивач послався на ті обставини, що ним, 05.05.2015 року, було придбано у [PERSON] належну їй 1/2 частку, що становило 15000 гривень. В якості доказу [PERSON] надано розписку від 05.05.2015 року про отримання [PERSON] від позивача 15000 гривень за 1/2 частку будинку [ADDRESS] Згідно ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації . Надана позивачем розписка не відповідає вимогам ст.657 ЦК України, оскільки нотаріально не посвідчена та не пройшла державної реєстрації, а тому не є вчиненим договором купівлі-продажу нерухомого майна . Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. З огляду на вказане позивач не набув права власності на належну відповідачеві 1/2 частку спірного житлового будинку, а тому, на момент розгляду спору, [PERSON] є власником 1/2 частки вказаного вище майна . Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав ґарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло, як одного з природних невід'ємних прав людини. Держава ґарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч.6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом . Згідно ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону . Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним . Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені . Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. 2. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав, визначених законом, для припинення права власності віповідача на частку в спірному майні . Вимога про зобов'язання відповідача змінити реєстрацію місця свого прожиивання взагалі не обґрунтована будь-якими доказами . З огляду на вказане, позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі ст.ст. 319,321,334,346,210,657 ЦК України,

Outcome: dismissed