Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області за реєстром № 190. В квартирі зареєстрований [PERSON] , який за вказаною адресою не проживає більше шести років без поважних причин. Реєстрація за вищевказаною адресою відповідача перешкоджає власнику розпорядитися власністю, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить суд слухати справу без його участі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.03.2020 року відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Козирєвою Л.В. зареєстрованого у реєстрі за № 190, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє за себе та за [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 61,3 кв.м., житловою 44, 3 кв.м. Згідно умов договору [PERSON] зобов`язався знятись з реєстрації до 26.02.2020 року. Відповідно до довідки № 215 від 02.03.2020 року, виданої ОСББ « К.Маркса, 19 м. Селидове » за адресою [ADDRESS] , мешкає без реєстрації [PERSON] та зареєстрований [PERSON] , 1994 року народження. Згідно акту № 214 від 02.03.2020 року, складеного головою правління ОСББ «К.Маркса, 19 м. Селидове» Квятковським І.М. , в присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , 1994 року народження, однак більше шести років не мешкає. Згідно ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником майна. Право користування є складовою частиною права власності на майно та припиняється автоматично з припиненням права власності. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд звертає увагу, на те, що відповідач згідно п. 1.4 договору купівлі-продажу від 25.02.2020 зобов`язався знятися з реєстрації в квартирі до 26 лютого 2020 року, однак не виконав вказані зобов`язання, що в свою чергу, обмежує право позивача на вільне користування та розпорядження своєю власністю. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки продавши квартиру [PERSON] втратив право володіти, користуватися та розпоряджатися нею, тому вимога є такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved