Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В своїх позовній заяві зазначає, що 17.05.2011 року відповідачем видано наказ про прийом її на роботу на посаду заступника фінансового директора зі строком випробування 3 місяці та з виконанням обовязків головного бухгалтера на підставі поданої нею письмової заяви. 10.01.2014 року відповідачем видано наказ №2 від 10.01.2014 року про внесення змін до штатного розпису товариства та скорочення штату працівників у звязку із погіршенням економічного становища та надмірним навантаженням на фонд заробітної плати, відповідно до п.1 якого з 10 березня 2014 року скорочено посаду заступника фінансового директора та виведено її зі штатного розпису товариства. З 11.03.2014 року посада заступника фінансового директора у штатному розписі відсутня. Позивача було повідомлено про звільнення у звязку із скороченням посади заступника фінансового директора. Також позивача повідомлено про відсутність будь-якої вакантної посади, яку відповідач міг їй запропонувати. 17 березня 2014 року відповідачем видано наказ про припинення трудового договору, звільнення з посади заступника фінансового директора за скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та виплату вихідної допомоги. Позивач вважає дане звільнення незаконним оскільки їй не було запропоновано іншу роботу, а саме посаду головного бухгалтера товариства на умовах строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною головного бухгалтера товариства [PERSON] В судовому засіданні позивач надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила поновити її на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 76096,68 грн. Представник відповідача проти позову заперечив, надав суду письмові пояснення в яких вказав, що виходячи з чинних нормативно-правових актів України, декретна посада не є вакантною і закріплена за працівником, який знаходиться в декретній відпустці. Зокрема, щодо такої посади до центру зайнятості не подається звіт про наявність вакансій. Вказує на те, що визнання вільною посади головного бухгалтера [PERSON], з якою укладено трудовий договір і яка тимчасово відсутня в звязку з перебуванням в декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку вважає неправомірним. Що стосується прийняття 12.03.2014 року [PERSON] на посаду головного бухгалтера за строковим трудовим договором, до моменту виходу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника [PERSON], то таке прийняття, на думку представника відповідача, не суперечить вимогам чинного законодавства й не є порушенням прав позивача, адже при звільнені відповідач зобовязаний був запропонувати позивачу лише вакантну посаду, в той час як декретна посада головного бухгалтера не являється вакантною, а закріплена за працівником, який знаходиться в декретній відпустці. В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення аналогічні письмовим поясненням, також просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Ч.2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 17.12.2014р., яке набрало законної сили, встановлено, що у відповідача мало місце скорочення штату працівників, посада заступника фінансового директора скорочена та виведена з штатного розпису товариства з 11.03.2014 року. Тим же рішенням встановлено, що за наявності вакантної посади головного бухгалтера у звязку з тим що працівник, який займає таку, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, така посада на умовах строкового трудового договору мала бути запропонована позивачу, однак відповідачем цього зроблено не було, що являє собою порушення вимог ст.49-2 КЗпП України. Щодо строку позовної давності, то на думку суду, такий підлягає поновленню, оскільки згідно з ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як встановлено в судовому засіданні, позивач вчасно звернулась з позовом до відповідача про поновлення на роботі 17 квітня 2014 року. В період з 05.05.2015 року по 26.05.2015 року перебувала на амбулаторному лікуванні. За таких обставин, суд вважає що місячний строк звернення до суду був пропущений з поважних причин. Разом з тим, до часткового задоволення підлягає вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.03.2014 року до дня ухвалення рішення, оскільки відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплаченої роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки розгляд даного трудового спору, на думку суду, тривав більше одного року з вини позивача, який вибрав неправильний спосіб захисту своїх порушених прав, то стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.03.2014 року по 18.05.2015 рік з врахуванням отриманого доходу від підприємницької діяльності, що становить 54462,84 грн.

Outcome: approved