Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору довічного утримання, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON], яка за життя уклала договір до вічного утримання з його дружиною відповідачем [PERSON]. Не дивлячись на те, що договір був укладений із його дружиною, догляд за [PERSON] фактично здійснював він, оскільки забезпечував останню продуктами, ліками, доглядав за двором та господарством. Крім цього, ним за власні кошти здійснювалися поточні, в тому числі і косметичний, ремонт будинку, окультурення подвір'я. За життя [PERSON]склала на нього заповіт, однак звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття в спадщину майна, дізнався про те, що [PERSON] за життя уклала з його дружиною [PERSON] договір довічного утримання. Вважає, що вказаний договір порушує його права законного спадкоємця на майно за заповітом, що залишилось від [PERSON], а тому вказаний договір вважає недійсним. Відповідач відзив на позовну заяву не подавала. Третя особа із самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання в якому вказувала, що, 10.09.2005 року між нею та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], відповідно до яких [PERSON] отримала до підписання даних договорів гроші в загальній сумі 81000 грн., а право власності на вказане нерухоме майно перейшло до [PERSON], яка зареєструвала своє право власності на вищевказане майно і з цього моменту набула повного права володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном на свій розсуд. Між нею та [PERSON], також було досягнуто усної домовленості, що [PERSON] за її згодою буде й надалі проживати у будинку [ADDRESS], оскільки остання часто перебувала у робочих поїздках. Однак 12 жовтня 2009 року, за зверненням [PERSON], заочним рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси було розірвано договори купівлі-продажу ВРД № 306127 та ВРД № 306126 від 10.09.2005 року та визнано право власності за [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами та прибудинкову земельну ділянку площею 525 кв. м., розташованих за адресою: [ADDRESS] Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси вищевказане заочне рішення від 12.10.2009 року було скасоване, дана справа призначена до розгляду у загальному порядку. Як стало їй відомо, що 17.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори довічного утримання на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку. [PERSON] вчинила договори довічного утримання на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: вулиця Петровського, 82, у місті Черкаси, не маючи права на дане майно, що порушує її право на це майно, а отже договір довічного утримання є недійсними з моменту його вчинення, наслідком недійсності якого повернення майна. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 05 грудня 2017 року на 10-00 год. 11 січня 2018 року ухвалою суду м. Черкаси призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та провести підготовче судове засідання 01 лютого 2018 року о 09-00 год. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2018 року до справи залучено в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] та її позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. 11 липня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05 вересня 2018 року. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] 17.11.2010 року ВРД № 306127. У задоволенні позову третьої особи просили відмовити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позову відмовити, при цьому відповідач пояснила, що договір довічного утримання виконувала, він є чинним, а тому підстав для його скасування не має. У позову третьої особи просила відмовити. Додатково суду пояснила, що з часу укладення договорів довічного утримання з [PERSON] повністю виконувала обов'язки по утриманню останньої, доглядала її, забезпечувала продуктами харчування, ліками, повністю щомісяця сплачувала грошове утримання, яке визначено договорами, здійснила її поховання. Батько третьої особи [PERSON] спочатку орендував кімнату в будинку [PERSON], а потім став її співмешканцем. [PERSON] ніколи не говорила їй про те, що продавала будинок і земельну ділянку дочці свого співмешканця. Весь час їх знайомства, а це більше десяти років [PERSON] ніколи з будинку не виселялась, проживала в ньому. Після укладення договорів довічного утримання, вона [PERSON] оплачувала всі комунальні послуги, несла витрати по утриманню цього майна. Третя особа [PERSON] та її представник в судовому засіданні у задоволенні первісного позову просили відмовити, позов третьої особи із самостійними вимогами просили задоволити. [PERSON] пояснила суду, що дійсно [PERSON] проживала разом із її батьком. Будинок в якому проживала [PERSON], вона купувала для свого батька. Після продажу будинку та земельної ділянки вона не проживала в місті тривалий час, з батьком спілкувалась рідко. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 21 вересня 2017 року. За життя [PERSON], 17 листопада 2010 року уклала з [PERSON] договори довічного утримання, за умовами якого відчужувач передала у власність набувача належний їй на праві приватної власності будинок по вул. Петровського, 82 у місті Черкаси та земельну ділянку площею 0,525 кв. м., призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7110136400-02-074-0007 за вказаною адресою, а набувач зобов'язалася довічно повністю утримувати [PERSON], надавати відчужувачу щомісячно матеріальне забезпечення (догляд), що оцінюється сторонами у сумі 2500 грн . Договори посвідчені нотаріусом та зареєстровані в реєстрі за № 5645 та 5647. 23 грудня 2015 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О., яким все своє майно заповідала [PERSON]. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] ставить питання про визнання договору довічного утримання недійсним з підстав існування заповіту складеного на його ім'я. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно зі ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. В судовому за сіданні встановлено, що за життя відчужувач не пред'являла претензій до відповідача щодо виконання умов договору, з позовом до суду про розірвання договору довічного утримання не зверталась. Частиною 2 ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. При цьому, чинне законодавство не містить норм, які б передбачали скасування договору довічного утримання заповітом. Так, права відчужувача за договором довічного утримання не можуть переходити до інших осіб у порядку правонаступництва. Глава 57 ЦК України цього не передбачає, зокрема, безумовною підставою для припинення договору довічного утримання є настання смерті відчужувача, що передбачено ч. 2 ст. 755 ЦК України. У цій ситуації договір вважається виконаним, тобто зобов'язання набувача за договором довічного утримання є нерозривно пов'язаними з особою відчужувача будинку за цим договором. Крім того, дія договору довічного утримання була припинена у зв'язку із смертю відчужувача - спадкодавця. Таким чином, суд вважає, що права позивача відповідачкою не порушені, його позов необґрунтований, та не підлягає до задоволення, оскільки на даний час договір довічного утримання є чинним, виконувався, сторонами умови не порушувались, за життя [PERSON] не ставила вимогу про його розірвання, а тому підстав визнавати його недійсним суд не вбачає. Позов третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] суд вважає таким, що не підлягає до задоволення виходячи з наступного. 10.09.2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] у місті Черкаси. 12 жовтня 2009 року, заочним рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси за позовом [PERSON] вказані договори розірвано у зв'язку з невиконанням їх умов, а саме не проведення оплати та визнано право власності за [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами та прибудинкову земельну ділянку площею 525 кв. м., розташованих за адресою: [ADDRESS] В подальшому, представником [PERSON] було подано заяву про перегляд зазначеного рішення суду і ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10 лютого 2017 року рішення від 12.10.2009 року було скасоване, дана справа призначена до розгляду у загальному порядку. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] третя особа із самостійними вимогами посилається на те, що [PERSON] не мала права укладати зазначений договір, оскільки не була на час його укладання ні власником будинку, ні земельної ділянки на якій він побудований. При цьому, [PERSON] знала про дійсність укладених з [PERSON] договорів купівлі-продажу, оскільки отримала обумовлену суму коштів. А тому в силу ст. 203 ЦК України договір довічного утримання є таким, що суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства у зв'язку з чим є недійсним. Суд не погоджується з вказаними твердженнями представника третьої особи виходячи з наступного. У відповідності зі ст.745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Безпосередній порядок посвідчення договору довічного утримання визначено в п. 7 гл. 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 . Зокрема, для посвідчення договору довічного утримання, в якому предметом є нерухоме майно (крім земельних ділянок) надається правоустановлюючий документ, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідка про склад сім'ї, або зареєстрованих осіб. Для посвідчення договору довічного утримання предметом якого є земельна ділянка, нотаріусу надається правоустановлювальний документ, що посвідчує право власності на земельну ділянку; довідка про відсутність (наявність) обмежень (обтяжень) за даними Державного земельного кадастру; довідка про відсутність (наявність) на земельній ділянці житлового будинку, інших будівель і споруд, звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки, витяг із державного реєстру земель. Для посвідчення договору довічного утримання нотаріусу надаються оригінали вищевказаних документів. Укладаючи вказані договори [PERSON] гарантувала, що на момент їх укладення жилий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка нікому не відчуджені, прав щодо них у третіх осіб не має, не передані як внесок до статутного фонду юридичної особи, не заставлені, під забороною відчудженням (арештом), в податковій заставі не перебувають. Факт відсутності заборони відчудження нерухомого майна підтверджувався витягами, наданими нотаріальною конторою 17 листопада 2010 року. Таким чином, на час укладення договорів довічного утримання, власником будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] була [PERSON] Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з часу укладення договорів довічного утримання повністю виконувала їх умови як щодо утримання, харчування, догляду, необхідної допомоги так і щодо матеріального забезпечення, щомісячна вартість якого була визначена сторонами в розмірі 2500 грн., постійно проживала разом з чоловіком [PERSON] за адресою [ADDRESS]., здійснила поховання [PERSON] Вказані обставини підтверджуються як власними поясненнями [PERSON] так і тим, що за життя [PERSON] не ставила питання щодо розірвання договорів. Статтею 16 ЦК України серед способів захист у цивільного права та інтересу визначено визнання правочину недійсним. За змістом вказаної статті такий спосіб захисту застосовується у тих випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов його дійсності. Цей спосіб захисту безпосередньо регламентується статями 215-236 ЦК. Метою звернення до суду з таким позовом, є застосування наслідків його недійсності, тобто реституції, відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої укладенням такого правочину. З таким позовом мають право звертатись не лише самі сторони недійсного правочину, але й інші зацікавлені особи. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч.1 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією з із сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, в тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Виходячи зі зміст у ч.1 ст. 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим, ч.3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності, зокрема ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчуджувати, про що набувач не знав і не міг знати, (добросовісний набувач) власник має право витребувати це майно від у разі якщо майно було загублене власником або собою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Не заперечуючи факт добросовісного набуття права на нерухоме майно, а саме будинку та земельну ділянку за адресою м. Черкаси [ADDRESS] [PERSON] представник позивача - третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] посилався на ч. 3 ст. 388 ЦК України, яка передбачає право витребування власником майна у добросовісного набувача у всіх випадках у разі набуття майна безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. Дана норма не може бути застосована судом, оскільки договір довічного утримання за своєю правовою природою є відплатним. За цим договором набувач отримує у власність майно, вартість якого на момент укладення договору, є відома. Як слідує з договорів довічного утримання, які оспорює третя особа [PERSON], вартість будинку склала 51847, а земельної ділянки - 72209 грн. Натомість вартісний показник утримання , що буде надаватися набувачем відчужувачу за договором, точно не буде відомим та визначеним, оскільки не можна визначити строк дії договору. При цьому, на момент його укладення не можна визначити що буде більшим - вартість житла чи остаточна вартість зустрічного надання, у зв'язку з тим, що невідомий період життя відчужувача. У даному випадку період укладення договору довічного утримання (листопад 2010 року - вересень 2017 року), тобто до смерті [PERSON] склав майже сім років, що дає підстави суду зробити висновок про те, що вартість надання є більшою за вартість майна отриманого набувачем. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що на час укладення договорів довічного утримання, [PERSON] була власником нерухомого майна, яке вона передала у власність набувачеві, на підставі рішення суду про розірвання договору купівлі-продажу укладеного між нею та [PERSON], яке набрало законної сили та не було скасовано. Відповідач [PERSON] повністю виконувала обов'язки щодо утримання [PERSON], вартість якого як зазначалось вище є більшою за вартість набутого майна, договори довічного утримання припинились внаслідок смерті відчужувача, у зв'язку з чим вважаються виконаним в повному обсязі, що свідчить про добросовісне набуття права власності на майно у зв'язку з чим підстави для його витребування відповідно до ст. 388 ЦПК України відсутні. За наведених обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON], внаслідок чого у його задоволенні слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed