Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання нікчемним Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 10.09.2014 р. між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та відповідачем, і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. за реєстровим номером № 3281, а також визнання за позивачем права власності на [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.09.2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3281. Вказана квартира за домовленістю сторін була продана за ціною 1916370 гривні. Позивач в обґрунтування позову зазначає, що вартість квартири на момент її продажу була суттєво занижена, від чого банк поніс прямі збитки. Посилаючись на положення ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позивач просить вважати вказаний правочин нікчемним та визнати за ПАТ «ВіЕйБі Банк» право власності на зазначену квартиру. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що при укладенні між сторонами Договору купівлі-продажу квартири її ціна була значно занижена, внаслідок чого Банк зазнав збитків. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи про його необґрунтованість і відсутність підстав, визначених ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» при укладенні оспорюваного правочину. Також представник відповідача звернув увагу суду, що відповідачем не доведено, що укладанням між сторонами Договору купівлі-продажу квартири Банку були завдані збитки, а також, що при зверненні до суду позивач обрав невірний спосіб захисту цивільного права. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 березня 2011 року між ТОВ «Електротех» та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено договір про погашення боргу, за умовами якого ТОВ «Електротех» передало банку в рахунок погашення боргу належні йому на підставі укладеного з ТОВ «Столична будівельно-інвестиційна компанія» договору підряду №с16/02 від 16 лютого 2005 року майнові права на квартири в будинку [ADDRESS] в м.Києві. 03.09.2013 р. між ТОВ «Електротех» та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було підписано акт приймання-передачі квартир, відповідно до якого ціна квартири № 24 визначена в розмірі 3251798,70 гривень 10 вересня 2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу БочкарьовоюА.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 3281 . При укладенні Договору купівлі-продажу квартири сторони визначили, що вартість квартири, за якою здійснюється продаж становить 1916370 гривень. Того ж дня позивач передав, а відповідач прийняв зазначену квартиру, і між сторонами проведено розрахунок. Зазначені обставини не оспорювались сторонами. На підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 р. № 733 «про віднесення Публічного акціонерного товаариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.11.2014 р прийнято рішення «про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк» і 24 листопада 2014 року прийнято рішення № 128, відповідно до якого призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», а рішенням від 17 лютого 2015 року № 35 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації по 20 березня 2015 року . Звертаючись до суду позивач посилається на те, що укладений між сторонами Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є нікчемним, оскільки при продажі квартири її вартість була значно занижена, що тягне нікчемність договору на підставі положень ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтями 6 та 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Оскільки Договір купівлі продажу квартири, укладений 10.09.2014 р. був підписаний сторонами, суд приходить до висновку, що сторони даного правочину дійшли згоди щодо всіх його умов і зовнішній вираз їх волі відповідав внутрішньому. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України). Відповідно до вимог, встановлених статтею 657 ЦК України, до договорів купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, вони мають укладатися у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України). Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] у письмовій формі та нотаріально посвідчений, а тому сторони договори дотримали форми правочину, встановленої чинним законодавством. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Позивач, звертаючись до суду з позовом не дотримався зазначених вимог закону, та звернувся у спосіб не передбачений ст.215 ЦК України. Позивач посилається, що підставою нікчемності оспорюваного правочину є продаж квартири за ціною нижчою від звичайної більше ніж на 20% (ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Відповідно до ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору. Представником відповідача в якості доказу надано висновок висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження від 03.06.2015 р. № 9137\\15-43\\9385-9397\\15-43, вартіть квартири [ADDRESS] станом на 10.09.2014 р. (на момент продажу) становила 2216980 гривень, що на 13,5% більша від ціни продажу. Тобто, у даному випадку відсутні підстави, передбачені ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для нікчемності укладеного правочину. Висновок експерта від 03.06.2015 р. є належним і допустимим доказом в розумінні ст.58, 59 ЦПК України, оскільки складений судовим експертом державної експертної установи, який має необхідну кваліфікацію з даного виду експертиз, і зазначений висновок містить необхідну інформацію з приводу предмета доказування. Відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів (ст..11 ЦПК України). Згідно з ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мать значення для вирішення справи. Матеріали справи, на думку суду, не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок укладення Договору купівлі-продажу [ADDRESS] позивачу були завдані збитки, що призвело до неплатоспроможності Банку. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, оцінюючи зібрані і досліджені судом докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними в ході судового розгляду, в зв»язку з чим позов не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст..88 ЦПК України.

Outcome: dismissed