Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, по якому просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) на його користь 46 451,27 доларів США, посилаючись на те, що 24.09.2012 року між ним як клієнтом та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN8000729090110 «Стандарт», за яким клієнт передав Банку грошові кошти в сумі 46 450 доларів США як вклад на строк 366 днів по 24.09.2013 року з процентною ставкою 9% річних. Відповідно до умов договору і для внесення суми вкладу Банком [PERSON] був відкритий особовий рахунок № 26352614754976, на який і були внесені зазначені грошові кошти в доларах. По закінченню мінімального строку вкладу 6 місяців вказаний вище договір було розірвано і взамін нього 26.03.2013 року між сторонами було укладено договір № SAMDN8000734093100 «Стандарт», за яким клієнт передав Банку 46 451,20 доларів США для розміщення на депозитному вкладі на мінімальний строк 6 місяців з процентною ставкою 8,5% річних. Для зарахування вкладу Банком [PERSON] був відкритий особовий рахунок № 26358618945945, на який згідно умов договору було перераховано 46 451,27 доларів США. Згідно п.7,8 Договору, якщо по закінченню 6 місяців Клієнт не заявляє Банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично подовжується ще на 6 місяців з нарахуванням відсотків без укладання додаткових угод. До 17.08.2016 року сторони договір не розривали, тому він автоматично продовжувався на кожні наступні 6 місяців. 17.08.2016 року позивач подав до відділення Банку заяву про розірвання договору з 19.08.2016 року, повернення суми вкладу та виплати нарахованих процентів, однак, до теперішнього часу Банк своє зобовязання щодо видачі вкладу на першу вимогу вкладника не виконав, що і стало підставою звернення останнього до суду за захистом свого порушеного права. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просить суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. В судовому засіданні представники відповідача позов не визнали. Надали до суду заперечення проти позову, в яких зазначено, що позивачем до суду не надано оригіналів документів банківських вкладів, квитанцій про внесення грошових коштів, що свідчить про можливість зловживання позивачем своїми правами, отримувати грошові кошти як за рішеннями судів України, так і від АНО «ФЗВ» та рішень судів на тимчасово окупованій території. В подальшому, в судовому засіданні 16.03.2017 року представник відповідача повідомила, що в результаті проведеного службою безпеки Банку службового розслідування було встановлено факт належності платіжного доручення, однак, при цьому встановлено факт видачі Банком клієнту коштів, які були виплачені на підставі заяви останнього про розірвання депозитного договору, що підтверджується заявою [PERSON] від 15.10.2013 року та банківською випискою по особовому рахунку № 26358618945945. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, прийшов донаступного. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які набрали чинності для України з 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України та є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Згідно із ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Тобто надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Отже, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором. Таким чином, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «Приватбанк», то згідно з чинним законодавством, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «Приватбанк» як юридична особа. Ліквідація структурної одиниці або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладених і дійсних договорах. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Такі ж самі положення містяться в п.3.3. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ від 03.12.2003 за № 516, зареєстроване у Міністерстві юстиції України 29.12.2003 за № 1256/8577. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ч. 2 ст. 1058 ЦК України), що виключає можливість відступлень в договорі від умов про розмір процентів та від інших умов, які встановлені банком, оскільки умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Згідно до ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обовязок надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Згідно зі ст. ст. 610 та 611 ч. 4 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання та у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: повернення грошового внеску. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між Позивачем та Відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Позивач по справі є вкладником ПАТ «КБ «Приватбанк», 24.09.2012 року в м. Сімферополі було укладено договір № SAMDN8000729090110 «Стандарт», за яким клієнт передав Банку грошові кошти в сумі 46 450 доларів США як вклад на строк 366 днів по 24.09.2013 року з процентною ставкою 9% річних (а.с.8). 26.03.2013 року між сторонами було укладено договір № SAMDN8000734093100 «Стандарт», за яким клієнт передав Банку 46 451,20 доларів США для розміщення на депозитному вкладі на мінімальний строк 6 місяців з процентною ставкою 8,5% річних. Для зарахування вкладу Банком [PERSON] був відкритий особовий рахунок № 26358618945945, на який згідно умов договору було перераховано 46 451,27 доларів США. Згідно п.7,8 Договору, якщо по закінченню 6 місяців Клієнт не заявляє Банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично подовжується ще на 6 місяців з нарахуванням відсотків без укладання додаткових угод (а.с.9,10). Згідно п.10. зазначеного договору у сторін є право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору. Таким чином позивачем доведено факт укладання договору банківського вкладу (депозиту) та внесення ним коштів на рахунок Банку, відповідач дану обставину не оспорює. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що на вимоги позивача про повернення банківського вкладу (а.с.11) банк не реагує, кошти, які були оформлені у відділеннях АР Крим та м. Севастополі не повертає. Як вбачається із повідомлення провідного менеджера «Приватбанку», адресованого [PERSON], від 29.09.2016 року, вимушене припинення діяльності банку на території АРК і м. Севастополя призвело до втрати можливості здійснювати банківську діяльність та незаконного вилучення майна банку, яке знаходилось на окупованій території. З метою отримання компенсації збитків, завданих незаконною анексією Російською Федерацією території АРК і м. Севастополя, ПАТ КБ «Приватбанк» подав до Російської Федерації претензію, за результатами цього звернення буде вирішуватись питання виплати коштів, розміщених на рахунок клієнтів відокремлених підрозділів банку, які знаходились на території АРК і м. Севастополя (а.с.78). Крім того, позивач звертався до «Фонду захисту вкладників» (далі - Фонд) із заявою за отриманням компенсаційних виплат, та згідно наданої останнім довідки заяви [PERSON] по договорам банківського вкладу від 15.10.2013 року № SAMDNWFD0070008710200 по рахунку 26308612871311, від 23.12.2013 року № SAMDNWFD0070041824200 по рахунку 26359622710790 та договору поточного рахунку, відкритого для операцій по банківській картці 6762468207910534, задоволені Фондом в повному обсязі, кошти отримані вкладником в Російському Національному Комерційному Банку 18 липня, 5 вересня та 5 грудня 2015 року. А листом від 04.10.2016 року Фонд підтвердив задоволення заяв [PERSON] та отримання останнім коштів і надав позивачеві відповідь на його звернення про отримання компенсаційних виплат по договору № SAMDN8000734093100, згідно якої його заяву по суті може розглянуто у випадку поновлення строку подання заяви про викуп, та розяснено порядок дій заявника для здійснення компенсаційних виплат (а.с.83, 85-86). В судовому засіданні досліджувався висновок Служби Безпеки банку за фактом шахрайства з платіжними документами Банку від 13.03.2017 року, із змісту якого вбачається, що в результаті службової перевірки отримані докази того, що платіжне доручення від 26.03.3013 року на імя [PERSON] дійсно являється документом, підтверджуючим переказ грошей в сумі 46 451,27 доларів США з одного депозитного рахунку на інший. Крім того, підтверджено, що депозитний договір № SAMDN8000734093100 від 26.03.2013 року, був розірваний з ініціативи [PERSON] і всі грошові кошти в сумі 46 474,17 доларів США було виплачено на його картковий рахунок № 6762462084779393 (а.с.114-115). Представник відповідача також звернув увагу суду на ту обставину, що 22.04.2014 року позивач [PERSON] звертався до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про переведення всіх його трьох депозитів у відділення Приватбанку в м. Первомайськ Миколаївської області та серед перерахованих депозитних договорів відсутній депозитний договір № SAMDN8000734093100 від 26.03.2013 року, спір щодо якого розглядається судом (а.с.113). За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до п. 1.2. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Договором банківського вкладу (депозиту) може бути передбачено внесення грошових коштів або банківських металів на інших умовах їх повернення. Умови цього договору не можуть суперечити законодавству України. Згідно п. 3.2. цього Положення грошові кошти на вкладні (депозитні) рахунки фізичних осіб можуть бути внесені готівкою, перераховані з іншого вкладного (депозитного) рахунку або поточного рахунку і повертаються банками готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок. Банки можуть відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту) перераховувати фізичним особам нараховані проценти за вкладами (депозитами) на їх поточний рахунок, для поповнення вкладу (депозиту) або видавати готівкою. В позовній заяві позивач зазначив, що ні він, ні Банк до серпня 2016 року в установленому Договором порядку не розривали Договір, і лише 17.08.2016 року позивач подав до відділення банку в м. Первомайськ Миколаївської області заяву про розірвання договору з 19.08.2016 року та повернення суми вкладу шляхом перерахування всіх коштів на рахунок № 6762462084779393, відкритий на його імя для зарахування відсотків, або відкрити новий рахунок на його імя та перерахувати всі кошти (а.с.2). Однак заявлені позивачем обставини спростовується наданою представником відповідача копією заяви [PERSON], датованої 15.10.2013 року, про розірвання договору № SAMDN8000734093100 від 26.03.2013 року та виплатити йому належну згідно договору суму, з умовами розірвання вкладу ознайомлений та погоджується (а.с.123). Щодо достовірності зазначеної заяви представником позивача питання не ставилося, сам позивач [PERSON] в судові засідання після визнання судом його явки обовязковою - не зявлявся, зі слів представника позивача його довіритель на даний час виїхав до АР Крим до своєї доньки і з ним відсутній зв'язок, тому заслухати пояснення з цього приводу позивача [PERSON] не виявилося можливим. З наявної в матеріалах справи роздруківки виписки по рахунку № 26358618945945 за період з 26.03.2013 по 01.02.2017 року станом на 15.03.2017 року вбачається, що 15.10.2013 року було здійснено переклад суми депозиту на карту 6762*****9393, сума операції 46 474,17 дол., підсумкова сума 22,90 дол., і цією ж датою проведено операцію нарахування відсотків по договору сума операції 22,90 дол., підсумкова сума на рахунку 0,00 дол. (а.с.122,131). Як вбачається із змісту службової записки від 23.03.2017 року, співробітниками внутрішньої безпеки було проведені заходи щодо пошуку і встановлення оригіналу заяви клієнта [PERSON] про дострокове розірвання депозитного договору № SAMDN8000734093100 від 26.03.2013 року та виявлено, що весь архів Кримського РВ залишився на анексованій території. Додатково, за допомогою інформації із банківських програмних комплексів, встановлені обставини дострокового розірвання договору клієнтом (терміново потрібні гроші в особистих цілях) і той факт, що гроші були перераховані на карту клієнта 6762462084779393 (а.с.136-137). В судовому засіданні представник відповідача повідомив суд про неможливість надати виписку по карті клієнта 6762462084779393 в звязку із тим, що вказана інформація залишилася на серверах банку в АР Крим. Положенням по депозитним процедурам фізичних осіб ПАТ КБ «Приватбанк» розірвання депозиту (готівкове чи безготівкове) всієї суми вкладу з одночасним закриттям депозитного рахунку відбувається за письмовою заявою клієнта. Заява на розірвання договору роздруковується з програмного комплексу, підписується клієнтом, сканується і тікетірується. Таким чином, банк спростував належними та допустимими доказами наявність депозитних зобов'язань перед позивачем [PERSON] за вказаним вище депозитнимдоговором № SAMDN8000734093100 від 26.03.2013 року. Суд, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Позивачем позовні вимоги не уточнювались і не змінювались, тому інформація щодо отримання та розпорядження позивачем перерахованими на карту клієнта 6762462084779393 після розірвання депозитного договору грошовими коштами не стосується предмету позову. Враховуючи викладене, суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, а також, врахувавши обставини справи, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідач орієнтує суд про винесення окремої ухвали про незаконні дії [PERSON] на адресу правоохоронних органів про притягнення останнього до кримінальної відповідальності на що суд зазначає, що це не є предметом розгляду спору в суді. Згідно вимог чинного законодавства, відповідач сам не позбавлений можливості надати таку заяву до правоохоронних органів. Тому, ці вимоги є безпідставними. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed