Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування коштів надміру перерахованої субсидії. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на обліку в управлінні соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району знаходиться справа по призначенню житлової субсидії [PERSON]. В результаті проведеної соціальними інспекторами Управління перевірки даних, наданих заявником для призначення субсидії, встановлено, що ним надана недостовірна інформація про витрати на придбання майна, на суму, що перевищує 50000 грн., які здійснені протягом 12 місяців перед зверненням за призначенням житлової субсидії, а отже субсидію призначено безпідставною. Тому просить стягнути з відповідача надміру перераховану субсидію у розмірі 10444,81 грн., а також судові витрати, які були ними понесені у звязку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору в розмірі 1762,00 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні, проти задоволення позову заперечувала, суду пояснила, що майно придбала не вона а її донька. Про придбання майна їй відомо не було. Крім того, між нею та позивачем існує домовленість, про розстрочку погашення надміру перерахованої субсидії, оскільки відповідач знаходиться у важкому матеріальному становищі і її єдиним джерелом доходу є пенсія. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В ході судового розгляду було встановлено та підтверджено належними доказами, що на обліку в управлінні соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району знаходиться справа по призначенню житлової субсидії [PERSON], яка зареєстрована за адресою: 69006, [ADDRESS]. Згідно заяви на призначення субсидії та декларації про доходи і майновий стан від 19.11.2015, які відповідач надав до Управління, щомісяця відповідачу була призначена субсидія (а.с.16,17). У заяві на призначення субсидії та декларації про доходи і майновий стан відповідач ставив свій підпис і усвідомлював, що надання неточних чи неповних відомостей тягне за собою відповідальність за законодавством України та одночасно давав згоду на отримання інформації відносно себе, та членів своєї сімї, повязаною з наданням субсидії, уповноваженими особами Управління. Законодавство України покладає на громадян відповідальність за надані відомості про доходи, майно, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на призначення субсидії та на визначення її розміру (абз. 4 п. 13 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 848 від 21.10.1995 року). В результаті проведеної соціальними інспекторами Управління перевірки даних, наданих заявником встановлено, що ним надана недостовірна інформація про витрати на придбання майна, на суму, що перевищує 50000 грн., які здійснені протягом 12 місяців перед зверненням за призначенням житлової субсидії (а.с. 9,10). Тобто, відповідач під час оформлення субсидії не задекларував витрати, що перевищують 50000 грн. Отже, відповідачем була надана недостовірна інформація про фінансовий стан, що призвело до надмірної виплати йому бюджетних коштів у вигляді субсидії. Згідно абз. 8 п. 20 Положення сума субсидії, перерахованої (виплаченої) надміру внаслідок свідомого подання громадянином документів з недостовірними відомостями повертається ним за вимогою органу, що призначив субсидію. Згідно абз. 9 п. 20 Положення у разі коли громадянин добровільно не повернув надміру перераховану субсидію, питання про її стягнення органи, що призначають субсидії, вирішують у судовому порядку. Позивачем був здійснений розрахунок надмірно виплаченої субсидії за періоди з 01.10.2015 року по 31.03.2017 року, який склав 12444,81 грн. (а.с.7,8).

Outcome: partial