Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Бердянської міської ради про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позов мотивує тим, що вона є онукою [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадина у вигляді недоотриманих ним за життя пенсійних виплат у розмірі 316183,87 грн. Позивач вказала, що звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , але постановою нотаріуса від 01.10.2020 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з тим, що заява про прийняття спадщини у передбачений законодавством шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, не була подана. Позивач є єдиною особою, що звернулась до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав і є єдиним спадкоємцем після смерті її діда - [PERSON] . Спадкоємці інших черг відсутні. Заповіту померлий не складав. Спадкова справа після його смерті була зареєстрована за заявою позивача 30.09.2020. Позивач вказав, що в період 28.11.2019 по 06.03.2020 вона знаходилась на лікуванні у медичному закладі за місцем проживання у м. Донецьку, оскільки вона зареєстрована та фактично проживає у м. Донецьку, в цьому ж місті до часу смерті проживав і померлий [PERSON] . Вказала, що м. Донецьк є тимчасово не підконтрольною територією державній владі України з квітня 2014 року. На час відкриття спадщини та на теперішній час на території м. Донецька Донецької області не працювали та не працюють державні органи України, а відтак зареєструвати у встановленому законом порядку смерть спадкодавця за місцем свого проживання позивач не мала змоги, а тому, була позбавлена можливості вільно та без загрози її здоров`ю і життю виїхати з тимчасово окупованої території з метою прийняття спадщини після смерті її дідуся. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав судові заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засідання позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Встановлено, що [PERSON] є онукою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується доданим до матеріалів справи свідоцтвом про народження позивача серія [NUMBER] , повним витягом Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 29.09.2020, яким підтверджено зміну позивачем прізвища з « [PERSON] » на прізвище батька « [PERSON] », свідоцтвом про народження матері позивача серіі [NUMBER] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 26.01.2021 по справі № 225/6055/20,яке набрало законної сили 25.02.2021, було встановлено факт родинних відносин, а саме що [PERSON] є дідом [PERSON] . Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. [PERSON] на момент смерті перебував на пенсійному обліку в Покровському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області. Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входять пенсійні виплати, неотримані ним за життяу розмірі 316183,87 грн., що підтверджується доданою копією листа Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 22.10.2020. З метою прийняття вказаної спадщини позивач звернулася до приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Сенаторової Н.В. із заявою про прийняття спадщини за законом. Згідно постанови нотаріуса від 01.10.2020, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з тим, що заява про прийняття спадщини у передбачений законодавством шестимісячний строк з дня відкриття спадщини нею подана не була, і на час відкриття спадщини вона мешкала окремо від спадкодавця. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші рідні померлої особи до шостого ступеня споріднення. Таким чином, позивач відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем п`ятої черги після померлого діда - [PERSON] . Позивач є єдиною особою, що звернулась до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав, в силу приписів ч. 2 ст. 1258 ЦК України, є єдиним спадкоємцем після смерті її діда - [PERSON] . Спадкоємці інших черг відсутні. Заповіту померлий не складав. Спадкова справа після його смерті була зареєстрована за заявою позивача 30.09.2020, що підтверджено постановою нотаріуса від 01.10.2020р., інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 61886847 від 30.09.2020р., витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 61886961 від 30.09.2020р. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270, 1272 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Згідно паспорта громадянина України серія [NUMBER] , позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В період 28.11.2019 по 06.03.2020 позивач знаходилась на лікуванні в медичному закладі за місцем проживання (м. Донецьк), що підтверджується доданою копією довідки від 06.03.2020р. № 03/103. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, та взяти до уваги довідку від 06.03.2020р. № 03/103, видану закладом, що знаходяться на окупованій території, як доказу. Згідно паспорта громадянина України серія [NUMBER] останнім місцем проживання померлого [PERSON] було: [ADDRESS] . Таким чином, позивачка зареєстрована та фактично проживає у м. Донецьку, в цьому ж місті до часу смерті проживав і померлий [PERSON] . На час відкриття спадщини та на теперішній час на території м. Донецька Донецької області не працювали та не працюють державні органи України, а відтак зареєструвати у встановленому законом порядку смерть спадкодавця за місцем свого проживання позивач не мала змоги. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей: 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над ними територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл. частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно до Указу Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» № 32/2019 від 07 лютого 2019 року, місто Донецьк є тимчасово окупованим населеним пунктом Донецької області. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Відомості про проведення АТО (на даний час ООС) на Донецькій та Луганській областях України - є загальновідомим і тому, відповідно до положень ч. 3 ст. 82 ЦПК України - зазначені обставини не потребують доказування. За таких обставин, позивач була позбавлена можливості вільно та без загрози її здоров`ю і життю виїхати з тимчасово окупованої території з метою прийняття спадщини після смерті її дідуся. Частиною 3 ст. 1272 ЦК України встановлено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п. 24) роз`яснено, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. У постанові від 26 вересня 2011 року № 6-85цс12 Верховний Суд України, висловив правову позицію у справі відповідної категорії, де, посилаючись на те, що оскільки право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, прийшов до висновку, що правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Законодавство не встановлює перелік поважних причин, тому вони визначаються поважними на думку суду. Головною ознакою поважних причин є те, що вони роблять своєчасне звернення про прийняття спадщини неможливим. Судом встановлено, що позивач з незалежних від неї причин не звернулася до нотаріусу з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк. Суд вважає, що вказані причини пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними, оскільки вони пов`язані з об`єктивними обставинами. Крім того, згідно зі стандартом, розробленим у практиці ЄСПЛ на підставі висновків у його рішеннях, для встановлення відповідності певного заходу принципу правомірності позбавлення володіння слід проаналізувати три критерії: 1) чи є такий захід правомірним (передбачається національним законодавством); 2) чи має позбавлення власності суспільний (громадський) інтерес; 3) чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини). Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до третього критерію, уніфікований підхід ЄСПЛ до оцінки вимог, закріплених у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, грунтується також на критерії «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право власності, та інтересами особи, яка так чи інше страждає від такого втручання (рішення від 23.09.1982 року справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції»). Зазначений критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які використовуються для її досягнення. ЄСПЛ вважає, що будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Трегубенко проти України»), Суд, оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає причини пропуску позивачем строку для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, поважними. Виходячи з вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] є законним і обґрунтованим, та підлягаючим задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved