Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів та просить ухвалити рішення, яким стягувати з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [PERSON] у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з моменту подачі позовної заяви про зменшення розміру аліментів і до досягнення ними повноліття. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.10.2012 у справі № 2-3546/12 з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дітей [PERSON] , [PERSON] у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 05.09.2012 і до досягнення ними повноліття. Позивач зазначає, що розмір аліментів на даний час є завеликим та ставить останнього у скрутне матеріальне становище, оскільки наразі [PERSON] уклав новий шлюб, від якого народилась дитина [PERSON] , яка часто хворіє, перебуває на лікуванні та потребує коштів на своє утримання. До того ж, [PERSON] вказує, що винаймає житло, оскільки не має власного, що також потребує значних витрат. Враховуючи, що у позивача змінився матеріальний та сімейний стани, останній звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою від 16.12.2019 відкрито провадження у справі, встановлено сторонам строки на подачу до суду заяв по суті справи. 29.01.2020 до суду від [PERSON] надійшов відзив, зі змісту якого слідує, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що дійсно за рішенням суду з позивача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. Однак, [PERSON] кошти на утримання дітей не сплачує, за ним обліковується заборгованість в межах виконавчого провадження станом на 31.12.2019 у сумі 309233,93 грн., за період з 2012 по 2019 рік позивач здійснив лише один платіж в рахунок аліментів на утримання дітей в грудні 2019 року на суму 10146,07 грн., а відтак [PERSON] вважає, що твердження позивача про скрутне матеріальне становище, у зв`язку з великим розміром аліментів, не відповідає дійсності. Відповідач вважає, що позовні вимоги [PERSON] суперечать положенням ст. 182, 183 СК України, тому в задоволенні позову слід відмовити. В судове засідання сторони не з`явились, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі, відповідач позов не визнає. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.10.2012 у справі № 2-3546/12 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [PERSON] у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 05.09.2012 і до досягнення ними повноліття. Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості від 19.09.2016 у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа № 2-3546/12 за рішенням суду у вказаній справі, станом на 19.09.2016 заборгованість [PERSON] по аліментах становить 145220,50 грн. Згідно довідки-розрахунку заборгованості від 27.01.2020 у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа № 2-3546/12 за рішенням суду у вказаній справі, станом на 31.12.2019 заборгованість [PERSON] по аліментах становить 309233,93 грн. 22.10.2016 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 22.10.2016 серії [NUMBER] . Відповідно до довідки, виданої заступником голови житлової комісії військової частини [NUMBER] , старшина [PERSON] перебуває на квартирному обліку при військовій частині [NUMBER] з 10.07.2017, складом сім`ї три особи, а також у списках осіб, які мають право на першочергове отримання жилих приміщень з 10.02.2017. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дитина [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 11.05.2017 серії [NUMBER] . Згідно з довідкою від 18.11.2019, [PERSON] не відвідувала садок з 05.11.2019 по 18.11.2019, оскільки хворіла на ГРВІ. Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами спору, суд виходить із наступного. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 цієї статті). Частинами 1, 2, 3 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Частина 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, за змістом ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Разом з тим, ст. 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів лише за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів. Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Матеріали справи свідчать про те, що факт зміни матеріального становища платника аліментів є доведеним, оскільки народження у нього іншої дитини, яку він відповідно до закону зобов`язаний утримувати, свідчить про погіршення його фінансового стану. З урахуванням наявності на утриманні позивача ще однієї дитини, необхідним і достатнім розміром аліментів для забезпечення гармонійного розвитку спільних дітей сторін є 1/3 частина всіх видів заробітку позивача, з урахуванням вимог ст. 182 СК України, оскільки заявлений позивачем розмір 1/6 частина всіх видів заробітку позивача на утримання двох дітей є надто заниженим та не відповідатиме інтересам дітей. Посилання позивача на те, що його донька [PERSON] постійно хворіє, перебуває на лікуванні, а також те, що позивач винаймає житло для сім`ї, у зв`язку з чим несе значні матеріальні витрати, не підтверджуються жодними належними, достатніми та допустимими доказами у справі. Наявність у позивача заборгованості по сплаті аліментів не є підставою для відмови у задоволенні позову про зменшення розміру аліментів. Вимоги позивача щодо стягнення з нього аліментів у новому розмірі, починаючи з дати подачі до суду позовної заяви про зміну розміру аліментів не підлягають задоволенню, оскільки за правилами ст. 191 СК України лише для стягнення аліментів встановлено час з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial