Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Новоархангельського району із позовом про поновлення строку подачі заяви для прийняття спадщини після померлої [PERSON], про визнання, що на день смерті [PERSON] була власником житлового будинку та про визнання права власності\~на нерухоме майно за ним в порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 червня 1997 року померла його матір [PERSON]. До своєї смерті матір проживала у власному будинку по вул.Шкільна 23 у с.Копенкувате Новоархангельського району. Він після смерті матері похоронив останню, забрав її особисті речі та документи. Ще за життя матері ремонтував та розбудовував споруди господарського двору, побудував веранду, літню кухню. Гараж, викопав криницю та погріб, поставив огорожу. Після смерті матері у будинку залишились проживати його сестра [PERSON] та племінник [PERSON] Згідно погосподарського обліку матір записана головою двору протягом 1974-1995 років включно, а із 1996 року по 1998 рік головою була зазначена [PERSON], однак невідомо з яких підстав було зроблено відповідний запис, оскільки матір ніяких дій щодо переходу права власності не вчиняла. 05 вересня 1998 року померла його сестра [PERSON], не залишивши ніяких розпоряджень щодо будинку і у ньому залишився проживати син покійної [PERSON]М, який про благоустрій будинку не дбав, внаслідок чого останній почав руйнуватись та спустошуватись. 01.01.2017 року [PERSON] помер. У лютому 2017 року було проведено обстеження вказаного домоволодіння з приводу перебування його у занедбаному стані. У подальшому на прохання його дочки [PERSON] рішенням сесії [PERSON] сільської ради Новоархангельського району надано останній у користування земельні ділянки для обслуговування житлового будинку по вул.Шкільна 23 с.Копенкувате та для ведення особистого селянського господарства. При зверненні до нотаріуса з приводу спадкування після смерті матері, йому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючого документа на будинок і крім того, ним пропущено строки для прийняття спадщини після смерті матері. В судовому засіданні позивач разом із представником свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та суду пояснив, що після смерті матері не прийняв спадщину, так як погодився на те, щоб спадок прийняла сестра. Підтвердив, що спадщину прийняла сестра. На запитання суду з підстав поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини пояснив, що він не звернув увагу на всі обставини, так як на час смерті матері у її будинку проживала сестра та його племінник. Питання оформлення спадщини постало тоді, коли вже помер і племінник. З приводу другої вимоги пояснив, що матір була господаркою будинку до часу своєї смерті, а чому у довідці сільської ради зазначена інша інформація суду пояснити не зміг, зазначив, що будинок ніде не зареєстрований. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились, до суду надали заяви про розгляд спроави за їх відсутності із зазначенням про визнання позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача , дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] померла 29.06.1997 року. Позивач є сином покійної, що підтверджено відповідним свідоцтвом про його народження. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно вимог ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців зх. Дня відкриття спадщини. Статтею 553 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Статтею 550 ЦК УРСР зазначено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до довідки [PERSON] сільської ради Новоархангельського району [PERSON] проживала та була зареєстрована до дня смерті 29.06.1997 року у с. Копенкувате вул..Шкільна 23 Новоархангельського району Кіровоградської області, виписана у звязку зі смертю. В даному домоволодінні проживали та були зареєстровані її дочка [PERSON] з 1974 року по день смерті 05.09.1998 року та внук [PERSON] з 1974 року по 1986 рік та з 01.01.1996 року по день смерті 01.01.2017 року. Згідно інформації, наданої Новоархангельською державною нотаріальною конторою, після смерті [PERSON], померлої 29 червня 1997 року, спадкова справа не відкривалася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Згідно Єдиного реєстру спадкових справ від імені [PERSON] заповіти не посвідчувалися. За таких обставин після смерті [PERSON] фактично прийняла її дочка [PERSON], яка протягом 6 місяців після смерті матері не відмовилась від спадщини у відповідності до вимог ст. 553 ЦК УРСР. [PERSON] померла 05.09.1998 року. [PERSON] помер 01.01.2017 року. Позивач належним та допустимими доказами не довів поважність причин пропуску строку для звернення для прийняття спадщини після смерті матері і тому вказана позовна вимога не може бути задоволена. З приводу вимоги щодо визнання, що на день смерті [PERSON] була власником житлового будинку, суд виходить з наступного. Чинним ЦПК України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання, що на день смерті [PERSON] була власником житлового будинку, однак вказана особа не є стороною процесу, в зв'язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, права померлої ніяким чином не порушуються і визнання права власності за померлою особою суперечить вимогам ст. 3 ЦПК України, статтей 27-31 ЦПК, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Крім того, довідкою [PERSON] сільської ради Новоархангельського району № 385 від 09.06.2017 року підтверджено, що згідно книг погосподарського обліку будинок по вул.Шкільна 23 у с.Копенкувате Новоархангельського району належав [PERSON] з 01.01.1974 року по 31.12.1995 року. Відповідно до\~ст. 2 Закону України\~\~ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від\~\~1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі\~ст. 3 зазначеного Закону\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України\~\~від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва\~постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення»\~\~(втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень\~Конституції України\~та\~Цивільного кодексу України\~вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист\~\~Державної архітектурно-будівельної інспекції України\~\~від 1 вересня 2011 року\~\~№ 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України\~\~від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Відповідно до ст. ст.\~25,\~30,\~346 ЦК України, листа Міністерства Юстиції України\~\~№ 19-32/319, від 21 лютого 2005 року,\~\~якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Крім того, до 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.66р. Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введена лише з 29.06.98р. Саме в цей день набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.98р. № 121. Таким чином, права, придбані (шляхом створення або придбання нерухомості) у власність до 29.06.98р. з дотриманням встановленого порядку придбання, проте без держреєстрації, є виниклими і набутими в установленому законом порядку. Згідно Закону УРСР «Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР» (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувалися прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримання, спадкування. З введенням в дію Закону України «Про власність» 1991\~року та ЦК України 2003 року\~будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачалося, самовільно збудованими вони також не являються, так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Відповідно до пунктів 4.15 та 4.18\~\~ Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року\~видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Таким чином, довідка [PERSON] сільської ради Новоархангельського району № 385 від 09.06.2017 року підтверджує право власності на будинок по вул.Шкільна 23 у с.Копенкувате Новоархангельського району за [PERSON] з 01.01.1974 року по 31.12.1995 року і за вищевказаних обставин правові підстави для задоволення цих позовних вимог також відсутні. Оскільки вимоги позивача про визнання права власності\~на нерухоме майно за ним в порядку спадкування за законом після смерті матері є похідними від перших двох вимог, тому зазначена позовна вимога також не може бути задоволена із вищезазначених підстав. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем [PERSON] сільською радою Новоархангельського району позовних вимог суперечить вимогам чинного законодавства, а саме нормам спадкового права ЦК УРСР і тому суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК кожна зі сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. Позивач належними та допустимими доказами не довів свої позовні вимоги, тому правові підстави задоволення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed