Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування збитків, в якому просив стягнути з відповідача збитки, спричинені відповідачкою під час виконання нею своїх трудових обов'язків в розмірі 44565.74 грн. та сплачений позивачем судовий збір. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 15.09.2010 року між АРВК «Богодухівський рибгосп» (Підприємство) та [PERSON] (Керівник) було укладено контракт на управління підприємством терміном дії до 15.09.2013 р., відповідно до п.п. 1.1., 1.8 якого Керівник зобов'язується безпосередньо і через адміністрацію, що ним формується, здійснювати поточне управління (керівництво) Підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, а також має виконувати свої обов'язки сумлінно і з таким ступенем старанності, дбайливості і уміння, який виявляють за таких самих обставин і у такому самому становищі звичайні розсудливі люди. Відповідно до п.2.1. Контракту Керівник здійснює поточне (оперативне) управління Підприємством, організує його виробничо-господарську, соціальну і іншу діяльність, забезпечує виконання завдань Підприємства, передбачені Статутом. Згідно з підпунктом 5 пункту 2.2. Контракту Керівник виконує такі постійні функції і обов'язки з організації і забезпечення діяльності Підприємства як юридичне, економічне, бухгалтерське і інформаційне забезпечення діяльності Підприємства. Пунктом 7.2 Контракту встановлено, що Керівник відшкодовує збитки, заподіяні ним Підприємству, у розмірах і порядку, що встановлені законодавством про працю, а пункт 7.6. Контракту встановлює, що суперечки між сторонами розв'язуються судом. Рішенням Господарського суду Харківської області від 07 жовтня 2013 року задоволено позов Харківського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері та стягнуто з АРВК «Богодухівський рибгосп» на користь держави в особі Сіннянської сільської ради Богодухівського району Харківської області 42 845,24 гривень шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, та на користь Державного бюджету України 1 720,50 гривень судового збору. Вказане рішення набрало чинності 22.10.2013 р. та на його виконання Господарським судом Харківської області видано Наказ на примусове виконання рішення. Враховуючи, що на той період обов'язки щодо керівництва підприємством, ведення бухгалтерського обліку та подання звітності були покладені на [PERSON], позивач вважає, що саме її діями було спричинено збитків АРВК «Богодухівський рибгосп». В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що наприкінці 2012 року підприємством був зданий звіт за формою ТП-2 щодо використання водних природних ресурсів. В даному звіті була допущена помилка і кількість спожитої підприємством води було зазначено за рік, а не за четвертий квартал, як мало бути. Через певний час на підприємстві булу перевірка з Інспекції охорони природи, яка пред'явила претензії з приводу перевитрати води згідно зі звітом та з приводу наявності сміття біля водоймища. [PERSON] зазначила, що в неї є документи, які спростовують перевитрату води, однак згодом з'ясувалось, що є рішення господарського суду про стягнення шкоди з підприємства, строки оскарження якого вже сплинули. Відповідач позиціонувала себе як особу з вищою юридичною освітою та зазначила, що вирішить це питання, проте у вересні 2014 року підприємством було отримано рішення апеляційної інстанції про відмову у поновленні строку на оскарження. В подальшому державний виконавець розповів, що [PERSON] подала заяву про розгляд клопотання без її участі і до суду навіть не з'явилась. Вважав, що шкоду підприємству заподіяно саме помилкою, допущеною відповідачкою у звіті та її подальшою поведінкою /неявка до суду апеляційної інстанції/. Представник позивача - адвокат Векленко В.І. також підтримав позовні вимоги, вважав їх такими, що підлягають задоволенню з тих підстав, що відповідачка укладаючи контракт, взяла на себе певні зобов'язання, в тому числі і щодо юридичного супроводу діяльності підприємства,які в подальшому не виконала, що призвело до заподіяння шкоди. Представник відповідачки - [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, вважала недоведеним факт заподіяння шкоди саме відповідачкою. Зазначила, що для звернення з регресним позовом позивачеві треба було довести, що шкода за рішенням суду дійсно стягнута. Крім того звернула увагу, що до обов'язків відповідачки не входило забезпечення дотримання екологічної безпеки та контрактом не передбачено її повну матеріальну відповідальність. Також пояснила, що позивачем всупереч п.7.4. Контракту, який регулює порядок притягнення керівника до відповідальності, не надано жодної ухвали Органу управління позивача, яким є засновник кооперативу, про притягнення відповідачки до відповідальності або про неналежне виконання нею своїх обов'язків, в результаті чого позивачу було спричинено збитки. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що 15.09.2010 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено контракт /трудовий договір/ про здійснення останньою поточного управління підприємством, строк дії контракту - до 15.09.2013 року. Рішенням господарського суду Харківської області від 07.10.2013 року з Аграрно-рибогосподарського виробничого кооперативу «Богодухівський рибгосп» на користь держави в особі Сінянської сільської ради Богодухівського району стягнуто матеріальну шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської діяльності - в сумі 42845.24 грн. та судовий збір в дохід держави в сумі 1720.50 грн. Як зазначено у рішенні суду, підставою стягнення зазначеної суми шкоди став акт №179/01-03/09-11, складений державною екологічною інспекцією за результатами планової перевірки додержання вимог природоохоронного законодавства і діяльності Аграрно-рибогосподарського виробничого кооперативу «Богодухівський рибгосп» та яким зафіксовано понадлімітне споживання води підприємством. На підставі вищезазначеного рішення, судом 22.10.2013 року виданий наказ про примусове виконання рішення, а 11.12.2013 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження на підставі цього наказу. Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.09.2014 року АРВК «Богодухівський рибгосп» відмовлено у поновленні строків на апеляційне оскарження суду першої інстанції, а апеляційну скаргу повернуто відповідачеві. Відповідно до положень ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року, при розгляді справ відповідної категорії, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Під прямою дійсною шкодою, слід розуміти в тому числі необхідність для підприємства, установи, організації провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Відповідно до положень ст.60, ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дійсно, умовами контракту /трудового договору/ передбачено виконання відповідачем функцій та обов'язків з організації і забезпечення діяльності підприємства, в тому числі юридичне, економічне, бухгалтерське і інформаційне забезпечення його діяльності. Однак сам факт стягнення за рішенням суду з підприємства шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської діяльності, не свідчить про неналежне виконання керівником підприємства своїх обов'язків чи про неправомірність її дій. Сам представник позивача пояснив, що підставою стягнення шкоди з підприємства стало не фактичне надлишкове використання водних ресурсів, а помилка у звіті щодо кількості спожитої води, яка не була виправлена відповідачкою, так як відомості, що містились у звіті, були використані при проведенні планової перевірки. Проте позивачем не надавались суду докази, які б підтвердили цей факт /ані копія звіту з допущеною помилкою, ані документ, що спростовує факт надлімітного споживання підприємством водних ресурсів/. Посилання на те, що підприємству було відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду через те, що [PERSON] не з'явилась в судове засідання і подала заяву про розгляд клопотання за її відсутності, також не може бути взятий судом до уваги, так як обов'язковість особистої участі не передбачена нормами ГПК України, і відмова у поновленні процесуального строку не свідчить про неналежне виконання обов'язків з юридичного забезпечення. Посилання позивача в позовній заяві на ч. 1 ст. 1166 ЦК України, є помилковим, так як правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами КЗпП України. Представником відповідача також зверталась увагу суду, що позивачем не доведено право на звернення із регресним позовом. В подальшому в судовому засіданні представниками позивача був наданий документ про часткову сплату суми шкоди за рішенням /довідка ВДВС/, однак враховуючи, що суд прийшов до висновку, що про недоведеність неправомірних та винних дій відповідачки або неналежного виконання нею своїх трудових обов'язків, які б призвели до шкоди, наявність цього документу на висновки суду не впливають. Посилання представника відповідачки на розділ 7 контракту та на відсутність ухвали органу управління про притягнення [PERSON] до відповідальності суд не бере до уваги, так як відповідно до ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації, однак це не впливає на висновки суду про недоведеність позовних вимог. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з позовом, стягненню також не підлягають.

Outcome: dismissed