Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Від спільного подружнього життя у них народився [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Володимир-Волиського міського суду Волинської області від 03.04.2017 р. шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом із позивачем. Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05.07.2017 р. вирішено стягнути із відповідача в користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Відповідач не сплачує аліменти, які визначені рішенням суду. Станом на 11.10.2019 р. існує заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 40511,86 грн. Оскільки відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, тому на підставі ст. 196 СК України просить стягнути із відповідача 79 863 грн. пені за прострочення сплати аліментів, за період 01.07.2018 р. по 30.09.2019 р. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що [PERSON] з червня 2018 р. перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трьох років. Дана обставина не дає можливості отримати дохід та сплачувати аліменти, а тому є поважною причиною виникнення заборгованості по аліментах. Оскільки не має вини відповідача у несплаті аліментів, тому відсутні підстави для стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята ст. 7 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 51 Конституції України та с. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05.07.2017 р. вирішено стягувати із відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. 05.07.2017 р. Володимир-Волинським міським судом Волинської області виданий виконавчий лист №2/154/466/17 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Із довідки від 23.01.2020 р. №73 виданої начальником Володимир-Волинського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області вбачається, що станом на 31.12.2019 р. сукупний розмір заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів становить 48 568,27 грн. Згідно з ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Представник відповідача заперечував вину відповідача у виникненні прострочення заборгованості, посилаючись на те, що відповідач не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною додосягнення нею трьох років, що є поважною причиною та звільняє його від відповідальності за прострочення сплати аліментів. Однак суд не погоджується з такими доводами представника відповідача з наступних мотивів. Суд, вирішуючи спірні правовідносини, застосовує роз`яснення Пленум Верховного Суду України у постанові № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». У пункті 22 цієї постанови роз`яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначеної ст.196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Обов`язок, щодо спростування своєї вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладено на відповідача. У Сімейному кодексі України не визначено випадки, коли вина платника аліментів виключається, а тому в даному випадку слід звернутися до норм цивільного законодавства (ст. 8 СК України), які визначають підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за його порушення, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Таким чином, перебування платника аліментів у декретній відпустці не може розглядатися як підстава звільнення його від відповідальності. Разом з тим, ця обставина може бути врахована судом при вирішенні питання про зменшення судом неустоки. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що заборгованість зі сплати аліментів виникла саме з вини відповідача. Крім цього, судом встановлено, що відповідач з 29.06.2016 р. є військовослужбовцем. Дана обставина підтверджується контрактами про проходження військової служби у Збройних Силах України від 29.06.2016 р. та 24.06.2019 р. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, регулювання відносин у цій галузі, визначено положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі Закон). У ст. 1-2 цього Закону визначено, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Статтею 14 Закону передбачено перелік пільг, які мають військовослужбовці та члени їх сімей. Зокрема, у п.15 ст. 14 Закону визначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. З аналізу змісту даних норм встановлено, що соціальний захист військовослужбовців забезпечується державою шляхом встановлення пільг, зокрема звільнення від нарахування пені за невиконання зобов`язань перед фізичними особами, в тому числі і за несплату аліментів, котрі є зобов`язаннями перед фізичними особами. Оскільки відповідач є військовослужбовцем, яка має пільги, визначені вищенаведеним Законом, і на даний час в Україні є особливий період, тому з урахуванням наведених норм, відповідач звільнений від нарахування та сплати пені за невиконання зобов`язань по сплаті аліментів. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що на даний час вимоги позивача не грунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed