Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON]; третя особа: Веселівська сільська рада про визнання права власності. В обґрунтування позову посилаються на те, що рішенням виконавчого комітету Веселівської сільської ради від 20.09.1985 року за №88/9 на підставі наказу директора радгосп-заводу ім..Леніна №229 від 23.07.1985 р., в цілях укріплення берегу Каховського водосховища надано дозвіл жителям села Веселе для будівництва гаражів для човнів, площею по внутрішньому розміру 18м2 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зобов'язано забудовників укріпити від пошкодження зі сторони водосховища, за свій рахунок територію берега, прилеглу до виділеної земельної ділянки (копія наказу, копія рішення виконкому Веселівської сільської ради додаються). Веселівською сільською радою Бериславського району від 24.07.2006 року за №06/02-21-329/06 був направлений лист до Херсонської міжрайонної природоохоронної прокуратури для роз'яснення щодо законності виділення земельних ділянок на березі Каховського водосховища в с. Веселе, Бериславського району будівництво яких здійснено згідно наказу радгоспу-заводу ім..Леніна та рішень виконавчого комітету. 07.08.2006 року за №15/1102 за вих.-06 було отримано відповідь стосовно листа направленого до Херсонської міжрайонної природоохоронної прокуратури, з якої вбачається, що особам, які претендують на отримання у власність вказаного майна необхідно звернутись до районного суду для встановлення права власності на споруди човнових гаражів та подальшого звернення до органу БТІ для здійснення відповідної реєстрації об'єкту. Між позивачем та відповідачкою [PERSON] була досягнута усна домовленість по всім істотним умовам договору відповідно до ст.153 ЦК України (1963) про купівлю-продажу гаражу для човна. Сума договору купівлі продажу за домовленістю з відповідачем складає 400 грн., яку остання отримала 02.11.1998 року у присутності свідків [PERSON], [PERSON], про що свідчить розписка. Згідно зі ст. 128 Цивільного кодексу УРСР (1963) з часу укладення угоди позивач почав користуватися придбаним гаражем. Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР 1963 року дотримання форми нотаріального посвідчення вимагалося виключно при укладанні договору купівлі-продажу житлового будинку, у якому хоча б однією із сторін договору є громадянин. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року не містив норми про обов'язковість нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу будь-якого іншого нерухомого майна, а тому я вважав себе власником майна. На даний час виникло питання, щодо розпорядження спірним майном, а тому позивач змушений звернутися до суду з зазначеним позовом, оскільки чинним законодавством передбачено державну реєстрацію нерухомого майна на підставі право встановлювального документу. Позивач також просить поновити йому встановлений ст..257 ЦК України строк для захисту порушеного права, оскільки не знав про порушення свого права власності, дізнався лише у 2015 році. Позивач [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав, з підстав, зазначених у позовній заяві, просив суд поновити строк для звернення до суду з позовом про поновлення порушеного права та визнати за ним право власності на човновий гараж, розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи в суді була повідомлена завчасно та належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи Веселівської сільської ради в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Відповідно до ст..169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки учасника розгляду цивільної справи, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів. Згідно з ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених учасників судового розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовну заяву підлягаючою частковому задоволенню із наступних підстав. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 статті 10 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Судові органи, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права забезпечують захист гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина, інтересів суспільства і держави. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному закону. Рішенням виконавчого комітету Веселівської сільської ради від 20.09.1985 року за №88/9 на підставі наказу директора радгосп-заводу ім. Леніна № 229 від 23.07.1985 року, в цілях украплення берегу Каховського водосховища надано дозвіл жителям с. Веселе для будівництва гаражів для човнів, площею по внутрішньому розміру 18 м.кв. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зобов'язано забудовників укріпити від пошкодження зі сторони водосховища, за свій рахунок територію берега, прилеглу до виділеної земельної ділянки. Між позивачем та відповідачкою була досягнута усна домовленість про купівлю-продаж гаражу для човна. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що [PERSON] продала човновий гараж за 400,00 гривень, які вона за дорученням позивача передала відповідачці, про що остання надала розписку. З наданою позивачем та дослідженою у судовому засіданні розписки від 02.11.1998 року вбачається, що відповідачка [PERSON] отримала гроші за продаж човнового гаража по [ADDRESS] в сумі 400,00 гривень від [PERSON]. Розписка відповідачки, є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми у забезпечення договору купівлі продажу. З часу укладення угоди [PERSON] почав користуватися гаражем. Відповідно до п. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» - громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ст. 47 ЦК України (редакції 1963 р.) обов'язковість нотаріальної форми передбачена, у випадках передбачених законом.. Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Зазначене свідчить лише про обов»язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу саме житлового будинку. За змістом ст. ст.128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Оскільки покупець [PERSON] повністю виконав умови договору купівлі-продажу човнового гаражу, сплатив за придбане майно гроші, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, [PERSON] на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірне майно, човновий гараж і правомірно володіє ним. Як зазначено у п. 1 Інструкції «Про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України, державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють державні, комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації; державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності. Відповідно до ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним до 01 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Судом встановлено, що позивач користується даним гаражем, проводить у ньому ремонти. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 року з змінами та доповненнями ( який був чинним на час укладення угоди), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема: договори купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Судом встановлено, що позивач не може розпорядитися даним майном човновим гаражем на власний розсуд, оскільки його право власності не зареєстроване у встановленому законом порядку. Позивачем у розумінні ст.16 ЦК України вірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки позивач посилається у позові на те, що підставою для звернення до суду є неможливість укладення угоди за відсутності право встановлювального документу. Іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає. Враховуючи викладені обставини справи та вимоги Закону, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, позов про визнання права власності підлягає задоволенню, строк для звернення за захистом порушеного права відповідно до ст.257 ЦК України не пропущений. На підставі ст. 47, 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 р.),

Outcome: dismissed