Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним. Посилався на те, що 18.08.2008 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування 2/5 частин житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розміщений в [ADDRESS]. Договір було укладено з ініціативи відповідачки після того як його стан здоров'я значно погіршився, внаслідок чого він перебував у тяжкому стані. Зміст розмови нотаріуса та [PERSON] його не цікавив, оскільки відповідач йому пояснила, що необхідно лише погодитись на оформлення угоди. Під час укладення договору дарування він не усвідомлював його наслідків, а саме переходу права розпорядження майном до [PERSON], оскільки між ними існувала домовленість, що остання буде доглядати його довічно. Однак, у 2012 році відповідач змінила своє ставлення до нього та повідомила, що їде на заробітки до Італії. Після виїзду за межі України [PERSON] у телефонній розмові, що це її дім, а його місце у будинку для престарілих. Після зазначеної розмови він звернувся до нотаріуса та з'ясував, що в дійсності між ними у 2008 році було укладено договір дарування і він не є більше власником житла. Вважає, що [PERSON] скористалась його безпорадністю через хворобу та похилим віком . За власним бажанням він ніколи б не уклав договору дарування, оскільки у нього відсутнє будь-яке інше житло. Просив визнати договір дарування 2/5 частин житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS], який був нотаріально посвідчений 18.08.2008 року недійсним. Позивач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій позов підтримав, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 18.08.2008 року між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] було укладено договір дарування частини житлового будинку (а.с.5). Відповідно до умов договору [PERSON] безоплатно передає у [PERSON] належні йому на праві приватної власності 2/5 частини житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. На земельній діляці розташовано: житловий будинок, загальною площею 145,00 кв.м., в тому числі житловою площею 80,60 кв.м. - літ.А, цегла, криниця, вбиральня літ.Б, цегла, сарай літ.В, цегла, 2 бет.кільця, криниця К-3, бет.кільця, огорожа 1-3, погріб Пг.бетон. Зазначений дар сторони оцінили у 58549 грн. 00 коп. (п.3 Договору). Відповідно до ст.717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст.ст.719,722 Кодексу). Як вбачається з поданої до суду позовної заяви, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування на підставі ст.203, ст.215, ст.229 Цивільного кодексу України. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Аналізуючи положення вказаної статті, суд зазначає, що воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину. Таким чином, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи помилився позивач щодо природи правочину. Як було встановлено судом, позивач, оспорюючи укладений правочин, посилався на те, що не мав наміру безоплатно передавати своє майно, він помилився та вважав, що укладає договір довічного утримання. При вирішенні даного спору, суд враховує роз'яснення надані в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Тому, правочини, вчинені під впливом помилки, є правочинами з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного сприйняття особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину. Отже, факт укладення правочину під впливом помилки, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному. Даючи оцінку доводам позивача, суд зазначає наступне. Так, як було встановлено судом, позивач [PERSON] є особою похилого віку та інвалідом першої групи, перебуває під наглядом в КМУ «Міська поліклініка №1» з діагнозом: післяінфарктний кардіосклероз, миготлива аритмія, початкова катаракта, ангіосклероз судин сітківки обох очей; церебральний атеросклероз з артеріальною гіпертензією, судинний паркінсонізм (а.с.7-8). Таким чином, з урахуванням віку та стану здоров'я позивача, останній потребує догляду та сторонньої допомоги. Окрім того, суд враховує, що після укладення оспорюваного правочину та по даний час [PERSON] продовжує проживати у будинку [ADDRESS], іншого житла у власності у нього не має. Також суд зауважує, що у п.1 Договору дарування від 18.08.2008 року не визначено яке право відносно свого майна [PERSON] безоплатно передає відповідачу, що безумовно свідчить про неоднозначність правової природи укладеного правочину. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зовнішнє волевиявлення [PERSON] не відповідало його внутрішній волі, а тому наявні передбачені ст.ст.203, 215, 229 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] доведеними, а тому приходить до висновку про їх задоволення.

Outcome: approved