Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виселення, яким просить виселити останнього з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення та судові витрати по справі покласти на відповідача. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2018, укладеного між ним та ТОВ «Фінрайт», завіреного приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавідною Н.О., за реєстраційним № 2636. Після придбання квартири позивач мав намір вселитися в дану квартиру, однак виявив, що в його квартирі, без жодних правових підстав, перебуває відповідач [PERSON] Зі свого боку позивач неодноразово в усній та письмовій формі вимагав звільнити приміщення, оскільки придбана ним квартира необхідна для проживання позивачу та його дружині, однак відповідач не звільняє приміщення. Договір найму (оренди) житла з відповідачем не укладав, довіреність не видавав, тобто повноважень на розпорядження, володіння чи користування квартирою відповідач не має. Без відома позивача, на підставі відмітки в паспорті про реєстрацію та проживання ТОВ «Охорона-18» встановлено охоронну систему та здійснюється охорона квартири позивача без допуску останнього до житла. На звернення позивача про розірвання договору охорони житла, керівництвом товариства відмовлено. Відповідач в квартирі не зареєстрований, користується усіма комунальними послугами, однак не сплачує комунальні платежі, займає квартиру самоправно. Добровільно звільнити квартиру відповідач не бажає, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні його квартирою. Ухвалою судді визначено вказану справу розглядати у спрощеному позовному провадженні у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено. Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Так, судом на підставі наданих матеріалів встановлено, що 12.07.2018 між [PERSON] та ТОВ «ФК «Фінрайт» укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , завірений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавідною Н.О., за реєстраційним № 2636. Такий факт підтверджено копією договору купівлі-продажу від 12.07.2018 (а.с.9-10). Також встановлено, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Такий факт підтверджено копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11). Товариством з обмеженою відповідальністю «Охорона-18» у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , встановлено охоронну систему та здійснюється охорона даної квартири без допуску позивача до житла, в результаті чого останній звернувся до керівництва ТОВ «Охорона-18» з письмовою заявою про розірвання договору охорони, оскільки вказаний договір укладений з невідомими йому особами (а.с.12). Як вбачається з відповіді директора ТОВ «Охорона-18» [PERSON] під Вих. № 6 від 30.08.2018, в провадження Московського районного суду м. Харкова 02.07.2018 надійшла позовна заява та відкрито провадження за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Фінрайт» про визнання недійсним звернення відповідачем стягнення на предмет іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію права власності не нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.07.2018 частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладення заборони відчуження вказаної квартири; договір купівлі-продажу зазначеної квартири укладений 12.07.2018 між [PERSON] та ТОВ «ФК «Фінрайт». У зв`язку з викладеним, заява [PERSON] про розірвання договору охорони залишена керівництвом ТОВ «Охорона-18» без задоволення. (а.с.13). Також, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] надавав письмові пояснення стосовно вищевказаних обставин начальнику Московського ВП ГУНП в Харківській області (а.с.14). Однак, будь-який відомостей чи відповідей на вказане звернення [PERSON] з боку начальника Московського ВП ГУНП в Харківській області матеріали справи не містять, з боку сторін суду не надано. Позивач зазначив в позові, що до теперішнього часу відповідач продовжує займати належну на праві власності позивачу квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР (зі змінами та доповненнями), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР (зі змінами та доповненнями), у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР (зі змінами та доповненнями), якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч вказаним вимогам закону позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачу в користуванні належним йому на праві власності майном, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , доказів на підтвердження того, що [PERSON] проживає в зазначеній квартирі, що там перебувають його особисті речі, тощо, тому суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, у відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed