Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що йому на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 04 квітня 2001 року належить житловий будинок [ADDRESS], в якому з 17 квітня 1995 року зареєстрована відповідач, яка з дати придбання позивачем будинку не проживає в ньому, договору найму жилого приміщення з ним не укладала, будь-якої згоди на реєстрацію в належному йому будинку як власник він їй не давав. Вважає, що оскільки відповідач без поважної причини не проживає у вказаному житловому будинку, то вона має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки він має намір розпорядитися належним йому майном, а реєстрація відповідачки в належному йому будинку перешкоджає вчинити такі дії, тобто розпоряджатися та користуватися вказаним нерухомим майном, тому він змушений звернутися до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в належному йому на праві власності будинку. Позивач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Згідно поданої до суду письмової заяви прохав розглядати справу за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі та прохав його задовольнити, а у разі неявки відповідача не заперечував проти розгляду справи у його відсутність (а.с.26). Відповідач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце слухання справи відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України шляхом направлення судової повістки рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем реєстрації відповідача (а.с.27-28), яка повернулась без вручення з відміткою «адресат не проживає», в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, як не надала і заперечень проти позову та доказів, які їх обґрунтовують. Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.24), в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с.25), у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу без участі представника третьої особи. В зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі та належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст.224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та за згодою позивача у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.150, 156 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що позивачеві на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 04 квітня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстровим №513 (а.с.6), належить житловий будинок [ADDRESS], що також підтверджується здійсненим ТОВ «Абріс» реєстраційним записом №86/138 від 13 квітня 2001 року в реєстраційній книзі №10 та технічним паспортом на будинок (а.с.7-11). Відповідно до виписки з домової книги в будинку по [ADDRESS] зареєстрована з 17 травня 1995 року [PERSON], [INFO], (а.с.15,16), тобто реєстрація її місця проживання в даному житловому приміщенні проведена ще до виникнення права власності на будинок у позивача [PERSON] Згідно довідки Солонянської селищної ради Дніпропетровської області від 08 вересня 2014 року № 2033 (а.с.12) [PERSON] зареєстрована [ADDRESS], однак не проживає за вказаною адресою. З акту обстеження помешкання громадянина [PERSON] по [ADDRESS] від 08 вересня 2014 року вбачається, що громадянка [PERSON] на момент проведення обстежень в даному будинку не проживає, її особистих речей або інших даних, які могли б свідчити про її проживання в цьому будинку при обстеженні виявлено не було, а [PERSON] фактично не проживає в даному будинку з 04 квітня 2001 року (а.с.13). В силу ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що з 04 квітня 2001 року, тобто з моменту набуття права власності позивачем на житловий будинок, відповідач відсутня за місцем своєї реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] без поважних причин, не з'являється в ньому тривалий час та не користується ним, при цьому не несе ніяких витрат по утриманню даного будинку. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач без поважних причин в житловому будинку позивача не проживає і з 04 квітня 2001 року не робить спроб повернутися проживати у ньому, не є членом сім'ї позивача, не укладала з ним договору найму житлового приміщення, внаслідок чого позивач як новий власник має право вимагати усунення порушення своїх прав, в тому числі в судовому порядку шляхом визнання фізичної особи такою, що втратила право користування спірним житловим приміщення.. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а відповідач [PERSON] визнанню такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS], оскільки позивач як власник будинку має право розпоряджатися, користуватися та володіти ним на власний розсуд. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved