Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме просить суд : стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Кредит Колекшн Груп» заборгованість за Кредитним договором № 500003729 від 30.01.2007 у розмірі 89453,80 грн.; стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Кредит Колекшн Груп» судовий збір у розмірі 894,54 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи є його заява, відповідно до якої просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача надали до суду письмову заяву, згідно якої просили суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та надали заяву про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи та всі надані докази, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 грудня 2008 р. ЗАТ «Альфа-Банк» (Цедент) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (Цесіонарій) уклали договір відступлення права вимоги боргу. Відповідно до п.l вищезазначеного договору Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги боргу до осіб, які є позичальниками Банку за укладеними кредитними оговорами та компенсує вартість такого боргу Цеденту. За п. 2 Договору вимоги та ст. 514 Цивільного кодексу України, Цесіонарій набуває всі права вимоги як до Боржників, так і до кожного Боржника, а також всі права щодо забезпечення виконання кожним Боржником своїх зобов'язань, які належать Цеденту за договорами про надання кредиту на момент набуття Договором вимоги чинності, в тому числі, в порядку та на умовах, що передбачені договором про надання кредиту, вимагати сплати неустойки, інших виплат тощо. Цесіонарій має всі права розпоряджатися уступленими правами на власний розсуд, в тому числі переуступати їх, змінити на підставі окремо укладеного правочину, передати в забезпечення чи розпорядитись такими правами будь-яким чином. 14.07.2010 року ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Кредит Колекшн Груп» уклали договір факторингу. Згідно п. 2.1. Договору факторингу, Фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт зобов'язується відступити Факторові своє Право Вимоги до боржників за кредитним договором. Згідно Договору Факторингу та Витягу із акту прийому-передачі реєстру боржників від «14» липня 2010 року, Клієнт передав Позивачу право вимоги до відповідача, яке виникло у Банка на підставі вищевикладеного. 30.01.2007 р. ЗАТ «Альфа-Банк» та відповідач уклали Кредитний договір №500003729, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у сумі 3000,00 доларів США. Договір є кредитним договором, відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за яким, зокрема, банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 зазначеної норми до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідач, не повертаючи кредит (чергову частину) та не сплачуючи проценти за договором, порушив вимоги статті 1054 Цивільного кодексу України, щодо обов'язку позичальника повернути кредит та сплатити проценти. Станом на 05.03.2014 загальна сума заборгованості відповідача перед ТОВ «Кредит Колекшн Груп» становить 89453,80 грн. Згідно ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до заяви про застосування строків позовної давності, що надійшла від представника відповідача судом встановлено, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови в позові та задоволенні позовних вимог. Так, згідно з п.l.l кредитного договору 30 січня 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3 000,00 дол.США зі сплатою 40 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 30 липня 2008 року. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 31 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Строк дії кредитного договору № 500003729 від 30 січня 2007 року закінчився 30 липня 2008 року. ТОВ «Кредит Колекіин Груп» звернулось до суду з позовом 07 лютого 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Посилання на п.8.2 кредитного договору містить положення про дію договору до повного виконання зобов'язань позичальника за договором, суд вважає таким, що не відповідає положенням матеріального права щодо перебігу строку позовної давності. У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що сама по собі умова договору про дію до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатися як установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Також, в долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості зазначено, що сума заборгованості за кредитним договором №500003729 від 30 січня 2007 року складає 89 453, 80 грн., з яких: - залишок заборгованості по тілу кредиту станом на 16.07.2010 року - 17451,86 грн.; - сума несплачених відсотків за користування кредитом станом на 16.07.2010 року 8043,01 грн.; - пеня за користування кредитом станом на 16.07.2010 року - 66812,63 грн. П.l ч.2 ст.258 ЦК України встановлено спеціальний строк позовної давності один рік до вимог про стягнення пені. З наданого розрахунку не вбачається, за який строк нараховано пеню. Враховуючи, що кредитним договором встановлено кінцевий строк виконання зобов'язань - не пізніше 30 липня 2008 року, строк для стягнення пені сплив 30 липня 2009 року. Крім того, заявлена до стягнення сума пені - 66 812,63 грн. значно перевищує суму самого кредиту та відсотків, а тому має бути застосоване правило частини 3 статті 551 ЦК України про співмірність вимог із розміром заподіяних збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Постановами Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року (справа № 6-24цс14) про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2013 року за позовом про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості, від 18 червня 2014 (справа № 6-61цс14) про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлено, що відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Таким чином, ТОВ «Кредит Колекшн Груп» мало можливість скористатися своїми правами протягом відповідного строку. Суд вважає, що обмовка про дію кредитного договору до повного виконання зобов`язань позичальника за договором повинна входити до загального строку позовної давності, оскільки в цій обмовці не зазначено граничного терміну дії кредитного договору, це є порушенням вимог ст. 260 ЦК України, ч. 1 якої говорить про те, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 ЦУ України, а ч. 2 ст. 260 ЦК України визначає порядок обчислення позовної давності, який не може бути змінено за домовленістю сторін. Відповідно до умов визначених ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, не може бути збільшена або скорочена за домовленістю сторін. Вивчивши матеріали позовної заяви та матеріали цивільної справи за №495/3229/14-ц, cуд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що докази на які посилається відповідач, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредит Колекшн Груп» мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Outcome: dismissed