Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначає, що з останнім проживали без реєстрації шлюбу за місцем реєстрації позивача. [INFO] народилась донька [PERSON] . Після народження дитини відносини між батьками різко погіршились та відповідач став окремо проживати. Після розірвання стосунків, відповідач постійно забирає доньку [PERSON] , утримує у себе декілька днів, внаслідок чого позивача зверталась до правоохоронних органів. Сумісне проживання [PERSON] разом із позивачем є необхідним, оскільки з позивачем проживають інші доньки [PERSON] та [PERSON] , а тому роз`єднання дітей стане негативним наслідок для останніх. Крім того, позивача зазначає, що умови у відповідача для проживання дитини не відповідають умовам проживання. Між тим, позивач не заперечує щоб батько дитини мав можливість спілкування з донькою. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю позивача, вимоги позову підтримує у повному обсязі, не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, заяв про поважні причини своєї відсутності або про слухання справи за його відсутністю до суду не надав, відзив проти позову або зустрічний позов до суду не надійшло, тому суд зі згоди представника позивача постановляє заочне рішення, що не суперечить правилам ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, прийняти рішення із урахуванням висновку органу опіки та піклування. Суд, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи із такого. Так, судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що вбачається із копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.06.2018, актовий запис №376 (а.с.5). Батьки дитини у зареєстрованому шлюбі не перебували. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Позивач зареєстрована та проживає разом із дитиною за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішені спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей виконкому Харківської міської ради № 310 від 18.04.2019 визнано за доцільне визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] (а.с.40,41). Із системного тлумачення ч,1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже при урахуванні встановлених вище обставин, з урахуванням інтересів дитини, суд надійшов до висновку щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, яка має можливість надати доньки належний духовний та фізичний розвиток. Далі, статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у їх вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини (ст.157 СК України). Згідно ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим для виконання. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Отже, аналіз вищевикладеного, вказує на те, що обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен із батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Також, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Такі правові позиції викладено у Постанові Верхового суду від 06.06.2018 у справі №756/9472/16-ц. Відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання. Так, позивачем у підтвердження своїх доводів щодо встановлення певного порядку участі відповідача у вихованні та спілкуванні з донькою не надано жодного доказу, які б містили інформацію, на яку посилається позивач, не надано висновку органу опіки та піклування про доцільність встановлення порядку зустрічей з дитиною тощо. Отже, враховуючи вищевикладене, суд задовольняє вимоги позову частково. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави та позивача судові витрати.

Outcome: partial