Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування та зобов`язання укладення договору найму на житлове приміщення, мотивуючи позовну заяву тим, що на підставі листа виконавчого комітету Вінницької міської ради, Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖЕО» його було вселено 09.09.2019 року до квартири [ADDRESS] . Станом на сьогодні він проживає в даній квартири. За час\~проживання у\~вказаній квартирі [PERSON] зробив в ній ремонт, а саме замінив вхідні двері, влаштував бойлер, замінив мережі водогону тощо. З огляду на викладене, позивач звернувся до відповідача з проханням укласти із ним договір найму на спірну квартиру, проте йому було відмовлено. В зв`язку з цим, [PERSON] позбавлений можливості оформити право власності на займане житло, оскільки не зареєстрований у ньому, а у відповідних органах відсутні правові підстави провести реєстрацію його місця проживання, так як його вселення відбулось на підставі листа, а ордер на вселення в спірне приміщення та договір найму житла відсутні. Враховуючи викладене вище, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить: -визнати за ним право користування квартирою [ADDRESS] ; -зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з ним договір найму на квартиру [ADDRESS] ; -судові витрати залишити за ним. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача виконавчого комітету Вінницької міської ради Никонюк О.В. в судовому засіданні при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Додатково пояснив, що позивач дійсно був заселений на підставі листа ВК ВМР адресованого директору ТОВ «ЖЕО». Ордер позивачу не видавався на спірну квартиру, в якій не було води, газопостачання, а приміщення перебувало в непридатному стані для проживання. Разом з тим, відповідач не має жодних претензій до [PERSON] , оскільки завдяки його діям квартира наразі перебуває в належному стані. Однак, відповідач не має права укласти договір найму з позивачем. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з листа виконавчого комітету Вінницької міської ради №01-00-003-44811 від 09.09.2019 року, адресованого директору ТОВ «ЖЕО», з метою запобігання самовільного заселення та збереження житлового приміщення виконавчий комітет просив ТОВ «ЖЕО» забезпечити вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 21.12.2012 року Вінницьким РД УДМС України у Вінницькій області (а.с. 9). Судом встановлено, що позивач звертався до Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради із заявою про укладення договору найму на квартиру [ADDRESS] . В зв`язку з цим, Департаментом житлового господарства Вінницької міської ради йому було надіслано повідомлення від 05.06.2020 року, в якому зазначено, що договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Ордер є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення. Враховуючи викладене вище та той факт, що ордер на зайняття квартири [ADDRESS] відсутній, у виконкому міської ради немає правових підстав щодо укладення з [PERSON] договору найму жилого приміщення (а.с. 10). Відповідно до акту №76 обстеження житлового приміщення, складеного 02.12.2019 року комісією в складі начальника відділу обліку та розподілу житла ДЖГ ВМР Висоцького А.О., головного спеціаліста відділу обліку та розподілу житла ДЖГ ВМР Шевчук В.В., судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , ніхто не зареєстрований, однак на момент обстеження проживає без реєстрації [PERSON] (а.с. 11). Аналогічний акт також було складено 21.05.2020 року, в якому вказано, що позивач проживає бз реєстрації з метою запобігання самовільного заселення та збереження житлового приміщення (а.с. 12). Слід відзначити, що позивач на час вселення в спірну квартиру був зареєстрований в [ADDRESS] , а з 10.03.2020 року в [ADDRESS] (а.с. 7). З довідки квартального комітету «Вінниченко» №1060 від 16.10.2019 року вбачається, що [PERSON] \~проживає та\~не зареєстрований\~за адресою:\~ [ADDRESS] , з 01.09.2019 року (а.с. 13). Також,\~судом встановлено\~та не\~заперечується сторонами,\~що позивач\~в спірній\~квартирі зробив ремонт, зокрема замінив вхідні двері, влаштував бойлер, замінив мережі водогону (а.с. 14-16, 49-64). Отже, судом встановлено та не заперечується представником відповідача, факт проживання позивача в спірній квартирі. За змістом ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. За змістом ст. 53 ЖК Української РСР жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Згідно із\~ст.\~61\~ЖК Української\~РСР користування\~жилим приміщенням\~у будинках\~державного і\~громадського житлового\~фонду здійснюється\~відповідно до\~договору найму\~жилого приміщення. Договір\~найму жилого\~приміщення в\~будинках державного\~і громадського\~житлового фонду\~укладається в\~письмовій формі\~на підставі\~ордера на\~жиле приміщення\~між наймодавцем\~-\~житлово-експлуатаційною\~організацією (а\~в разі\~її відсутності\~-\~відповідним підприємством,\~установою,\~організацією)\~і наймачем\~-\~громадянином,\~на ім`я\~якого видано\~ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Також статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. У відповідності до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування житловим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність або відсутність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї її наймача (власника) приміщення або ж для відмови їй у цьому. Судом встановлено\~та не\~заперечується сторонами,\~що позивач\~вселився у\~спірне житлове\~приміщення на\~підставі листа\~виконавчого комітету\~Вінницької міської\~ради. З цього часу [PERSON] постійно проживає у вказаній квартирі та сплачує комунальні послуги. Слід відзначити, що виконавчий комітет Вінницької міської ради не заперечує факту правомірності вселення позивача у спірну квартиру. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності до ст. 4 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Враховуючи викладене,\~проаналізувавши докази\~та з\~огляду на\~те,\~що представник\~відповідача визнає\~факт проживання\~позивача в\~спірній квартирі,\~суд вважає,\~що житлове\~право [PERSON] \~підлягає захисту\~шляхом визнання\~за ним права користування квартирою [ADDRESS] . Відносно позовної\~вимоги про зобов`язання відповідача укласти договір найму на житлове приміщення, то вона задоволенню не підлягає з таких підстав. До компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду, зокрема належить: прийняття рішення\~про надання\~жилих приміщень\~у будинках\~житлового фонду\~місцевої Ради,\~затверджують спільні\~рішення адміністрації\~і профспілкового\~комітету підприємства,\~установи,\~організації про\~надання жилих\~приміщень у\~будинках відомчого\~житлового фонду;\~видають ордери\~на жилі\~приміщення (ст.\~15\~ЖК Української РСР). За змістом ст. 53 ЖК Української РСР жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Згідно із ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Згідно ст.\~63\~ЖК Української\~РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Звернення [PERSON] до суду з позовом про зобо`язання укласти з ним договір найму житла, на думку суду, підтверджує ту обставину, що він вселився у квартиру і проживає в ній без належного дозволу. Відповідно до ч.2ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обставина законного заселення до спірного житлового приміщення повинна бути підтверджена наступними письмовими доказами: 1) рішенням про затвердження списку працівників, які перебувають на квартирному обліку; 2) заявою про надання житлового приміщення; 3) документами, що підтверджують право на його отримання; 4) внутрішніми документами підприємства - постанови, протоколи, рішення, накази про постановку на квартирний облік та надання (виділення) житлового приміщенні; 5) наказом про передачу в найм житлової квартири; 6) договором найму квартири. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову по вимогах про зобов`язання укласти договір суд виходив із загальних положень ЦПК та ЦК України, правової позиції Верховного Суду України (справа 6-110 цс12), за якими суд може захистити цивільне право або інтереси особи способом встановленим у ст. 16 ЦК України або іншим способом встановленим договором або законом. Так, серед способів захисту передбачених ст. 16 ЦК України не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов`язання особи щодо укладення відповідних договорів). У разі відмови особи від укладення договору за умови, що його наявність передбачена актом законодавства особа має право звернутися до суду за захистом свого права, виходячи з положень ст.ст. 3, 6, 12 -15, 20, 630, 640, 642, 643, 16 ЦК України в порядку п. 1 ч. 2. ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно дост. 16 ЦК Україниособа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільне законодавство України, зокрема ст.ст. 6, 627 ЦК України, визначає загальні засади свободи договору, зміст яких полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до ч. 1ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1ст. 638 ЦК України). Наведені позивачем в обгрунтування позову нормативні акти не передбачають примусу до укладення договору. Враховуючи викладене, суд вважає, вимога позивача про зобов`язання відповідача укласти договір найму житлового приміщення є необґрунтованою. Відповідно до ст.ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: partial