Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №VIGWGA00001616 від 03.09.2007 відповідач отримав кредит у розмірі 32580,00 доларів США терміном до 01.09.2017. В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав належним чином. У зв`язку з цим станом на 03.09.2019 виникла заборгованість в розмірі 10558,43 доларів США, з яких: -1389,89 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); -4201,37 доларів США - заборгованість по відстокам за користування кредитом; -690,36 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; -3764,60 доларів США - пеня за несовєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору: -9,90 доларів США - штраф (фіксована частина); -502,31 доларів США - штраф (процентна складова). Відповідач подав до суду відзив на позов ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача подав до суду доповнення до відзиву, в якому посилався на те, що 03.09.2007 між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №VIGWGA00001616, за умовами якого банк надав Відповідачу кредит у розмірі 32 580,00 доларів США терміном до 01.09.2017, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Однак, внаслідок неналежного виконання умов вказаного договору АТ КБ «ПриватБанк» у липні 2015 року звернулося до суду про стягнення з [PERSON] заборгованість у розмірі 13 071,62 доларів США, в тому числі заборгованість за кредитом, заборгованість за процентами, заборгованість за комісією та штрафи. Постановою апеляційного суду Вінницької області № 134/1147/15-ц від 26.01.2018, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, - стягнуто з [PERSON] на користь Позивача заборгованість за кредитним договором №VIGWGA00001616 від 03.09.2007 року в розмірі 12 395,75 доларів США, що еквівалентно 265 764,88 грн., в іншій частині позову відмовлено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат. На виконання вимог вказаного рішення суду [PERSON] було погашено вказану у рішення суду заборгованість в повному обсязі, про що свідчать квитанції від 27.02.18, 28.02.18 та 23.03.2018. Також, постановою Крижопільського районного відділу ДВС від 08.08.2018 про закінчення виконавчого провадження було встановлено те, що борг сплочено ще до відкриття виконавчого провадження.Тому просив відмовити в задоволенні позову. Представник позивача надіслав відповідь на відзив, де підтримує позовні вимоги та вказує, що згідно договору АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у розмірі 32580,00 доларів США на термін до 01.09.2017, однак станом на 03.09.2019 відповідач має заборгованість в розмірі 10558,43 доларів США. Постановою Апеляційного суду від 26.01.2018 частково було задоволено позов банку про стягнення заборгованості, згідно з яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором суму у розмірі 12395, 75 доларів США, що за курсом НБУ 12,95 грн. Складає 265764,88 грн. Виконавче провадження було відкрите на підставі даного рішення та закрите на підставі повної сплати боргу. Однак, під час виконання відповідачем постанови Апеляційного суду Вінницької області, договірні правовідносини між сторонами не припинилися, а банк продовжував здійснювати нарахування пені та відстоків, внаслідок чого виникла заборгованість. Таким чином, ріаніше винесене рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який припинив свю дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду. Просив задвольнити позовні вимоги. В судовомі засідання представник позивача не з`явився 5.11.2019, 28.11.2019, 26.12.2019, 17.01.2020, однак надіслав суду відповідь на доповнення до відзиву, де просив його вимоги задовольнити. Тому суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутості представника позивача за наявними доказами в справі. Представник відповідача позов не визнав. Вислухавши сторонни, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Встановлено, що 03.09.2007 між сторонами було укладено кредитний договір№VIGWGA00001616, за яким відповідач отримав кошти у розмірі 32580 доларів США терміном до 01.09.2017, та зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки в визначений строк. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору позивач в липні 2015 року звернувся з позовом до суду про дострокове стягнення з [PERSON] заборгованості за договором. Постановою Апеляційного суду Вінницької області № 134/1147/15-ц від 26.01.2018, яке набрало законної сили, згідно якого, судом вирішено задовольнити частково позовні вимоги АТ КБ «Приватбанку» та стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № VIGWGA00001616 від 03.09.2007 у розмірі 12395,75 доларів США, що еквівалентоно 265764,88 грн., в іншій частині позову було відмовлено. Дане рішення [PERSON] виконав та сплатив заборгованість, про що свідчать квитанції про оплату (а.с.55-57) та постанова про закінчення виконавчого провадження від 08.08.2018, відповідно до якої борг [PERSON] перед КБ «Приватбанк» сплачено до відкриття виконавчого провадження (а.с.58). Позивач, звертаючись з позовом до суду просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №VIGWGA00001616 від 03.09.2007 в розмірі 10558,43 доларів США, виходячи з наданих розрахунків по заборгованості по 03.09.2019. Згідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд не може припускати, що особа, з якої позивач просить стягнути заборгованість, та особа, з якою у позивача виникли кредитні відносини, є одна і та сама особа. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ч.І та 2 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, - Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознакамим (ч.І ст. 1046 ЦК України). Проте, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де зокрема зазначено: «Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Сведбанк». Тобто, звертаючись з позовом до суду у липні 2015 року, позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, тому з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора вимагати повторного стягнення по кредиту та нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припинилися. Таким чином, після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено. З моменту ухвалення вказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобовязань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину площину виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним законом Законом України «Про виконавче провадження». Крім того, згідно положень абзацу 2 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків за Кредитним договором (нарахування і отримання яких можливо лише у разі стягнення коштів за виконавчим написом нотаріуса, згідно положень абзацу 3 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5). Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15, яка згідно з вимогою ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою. Представник позивача при зверненні до суду з позовною заявою керувався нормами зобов`язального права, які регламентують поняття зобов`язання, його виконання, припинення, відповідальність за його невиконання, обов`язковість договору та договір позики. Оскільки судом не встановлено виникнення зобов`язання між «Приватбанком» та відповідачем, то суд при вирішенні спору не застосовує норми права, на які посилався представник позивача, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed