Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, вказавши в заяві, що між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] 24.11.2006 року було укладено Кредитний договір № КФ 31-06/С, відповідачем умови договору не виконані, у звязку з чим станом на 17.08.2016 року він має заборгованість перед позивачем за кредитом і відсотками у розмірі 1443123,05грн., та за штрафами в розмірі 20 993,06грн. У забезпечення виконання зобовязання за Кредитним договором, між банком та [PERSON] 24.11.2006 року було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира [ADDRESS]. Згідно ст.8 Іпотечного договору, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобовязання за кредитним договором в цілому або в тій чи іншій частині та/або невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обовязків, встановлених цим договором, в цілому або в тій чи іншій його частині, іпотекодержатель має право вимагати достроково виконання зобовязання, а в разі його не виконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У добровільному порядку, умови кредитного договору № КФ 31-06/С відповідачем не виконуються, тому позивач просить суд, звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати, на сплату судового збору у розмірі 1378,00грн. Позивач в судове засідання не зявився, надавав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав. Звертався до суду з заявою про розгляд справи за його участі, однак, адреси свого фактичного проживання не вказав, засобів звязку не надав. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Неодноразові відкладення розгляду справи у звязку з неявкою відповідача, який як вбачається з заяви від 05.12.2016року, обізнаний щодо розгляду справи судом, суд оцінює, як зловживання наданими йому процесуальними правами, задля затягування розгляду справи та не надання суду можливості винести законне та обґрунтоване рішення по справі, у звязку з чим, відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] 24 листопада 2006 року було укладено кредитний договір № КФ 31-06/С, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит у сумі 30000,00дол.США зі сплатою 14% відсотків річних, з кінцевим терміном повернення 23 листопада 2011 року. Пунктом 3.3.2 Кредитного договору встановлено, що [PERSON], зобовязаний щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами визначеними п. 2.4 цього договору. Не пізніше визначеного п. 1.1.2 цього договору строку повернути банку всю суму наданих кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштами, сплачувати кошти, передбачені п. 2.3 цього договору, а також на вимогу банку сплачувати можливі штраф та пеню. Відповідно до вимог статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 527 Цивільного кодексу України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання зобовязання. Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ст. 1048 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст. 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 02.06.2011року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі 2-321/11 з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ «[PERSON] заборгованість за кредитним договором від 24.11.2006 року в сумі 250778,48 грн. На теперішній час заборгованість за кредитним договором становить 1464116,11грн., що складається з кредиту - 29897,41 дол. США; відсотки - 27690,94 дол. США, всього заборгованість за тілом та відсотками по кредиту складає: 57588,35 дол. США, що в перерахунку по курсу НБУ станом на 17.08.2016 року (25,059288 за 1 долар США) становить - 1443123,05грн.; штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) - 20 993,06грн. У забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, між банком та [PERSON] 24 листопада 2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі № 3903. Відповідно до іпотечного договору є квартира [ADDRESS], загальною площею 53.04 кв.м., що складається з двох житлових кімнат та житловою площею 35,44 кв.м., яка є власністю іпотекодавця. У звязку з посвідченням іпотечного договору, 24.11.2006 року накладено заборону відчуження вищевказаного нерухомого майна до припинення чи розірвання іпотечного договору та зареєстровано в реєстрі за № 122. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з статтею 8 іпотечного договору, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобовязання за кредитним договором в цілому або в тій чи іншій частині та/або невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обовязків, встановлених цим договором, в цілому або в тій чи іншій його частині, іпотекодержатель має право вимагати достроково виконання зобовязання, а в разі його не виконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 8.4 вищевказаного іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя на підставі рішення суду;виконавчого напису нотаріуса;переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання по кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього договору;продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 8.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет Іпотеки в межах, передбачених п. 8.4 іпотечного договору. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Статтею 575 Цивільного кодексу України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У ч. 2 ст. 590 Цивільного кодексу України зазначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 3 Закону України „Про іпотеку передбачено, що у разі порушення боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. У постанові Верховного суду України №6-1080цс15 від 03.02.2016 року зазначено що, відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобовязання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Такий самий правовий висновок щодо застосування норм ст. 33 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року, який відповідно до статті 3607 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права. Отже, стягнення заборгованості за основним зобовязанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобовязання. Згідно ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу, а також витрат, пов'язаних з предявленням вимоги за основним зобовязанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмета іпотеки, витрат на страхування предмету іпотеки. Статтею 36 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 7 договору іпотеки сторони погодились, що умови цього розділу є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя та вважаються повним укладеним договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно п. 7.4.2. договору іпотеки, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь - якій особі з дотриманням умов, визначених в ЗУ «Про іпотеку». Таким чином, зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] (проспект Соборний) в місті Запоріжжя, яка належить [PERSON], у рахунок погашення заборгованості перед Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» за кредитним договором № КФ 31-06/С від 24 листопада 2006 року, що становить 1464116,11грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті понесені судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1378,00грн.

Outcome: approved