Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення частини основного боргу за договором позики у розмірі 552751,44 грн. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 28.04.2012 між ним та відповідачем було укладено договір позики. Згідно умов зазначеного договору позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 111000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 886878,90 грн. Оскільки відповідач належним чином, своєчасно та в повному обсязі вказаного обов`язку не виконав, утворилася заборгованість в розмірі 56905,45 доларів США, що еквівалентно 777294,30 грн., які включають суму основного боргу та три проценти річних. За таких обставин, з метою стягнення невиплачених в строк та в повному обсязі грошових коштів [PERSON] звернувся до нотаріуса для вчинення ним виконавчого напису. 27.08.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І.І. було видано виконавчий напис № 1464 яким з [PERSON] на користь [PERSON] було звернено стягнення в розмірі 785067,24 грн., з яких 696629,40 грн. - сума основного боргу; 80664,90 грн. - 3% річних та 7772,94 грн. витрат на вчинення виконавчого напису. На підставі вказаного виконавчого напису державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції 11.09.2014 було відкрито виконавче провадження № 44665725 щодо звернення стягнення суми боргу. Постановою від 03.04.2015 вказане виконавче провадження було закінчено, так як борг [PERSON] на користь позивача було сплачено у повному обсязі. Посилаючись на норми ст.22 ЦК України, позивач вважає, що у зв`язку із несвоєчасним поверненням позики, ним понесено збитки, оскільки курс валют по відношенню до гривні значно відрізнявся, а отже відповідачем порушено п. 1 Договору позики від 28.04.2012, а саме не повернуто тієї суми коштів, яка була безпосередньо визначена у даному Договорі. Ухвалою суду від 28.08.2017 справу за вказаним позовом прийнято до свого провадження та призначено до розгляду. Ухвалою суду від 03.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Розгляд справи здійснювати за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Підставою для звернення позивача з даним позовом стало несвоєчасне повернення боржником [PERSON] грошових коштів отриманих на підставі договору позики від 28.04.2012. 28.04.2012 між ним та відповідачем було укладено договір позики. Згідно умов зазначеного договору позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 111000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 886878,90 грн. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути отримані грошові кошти у строк до 12.05.2012. Згідно доводів позивача в період з 28.12.2012 по 24.04.2014 [PERSON] повернув частину суми боргу в розмірі 60000,00 доларів США. 27.08.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук Іриною Ігорівною було видано виконавчий напис № 1464 яким з [PERSON] на користь [PERSON] було звернено стягнення в розмірі 785067,24 грн., з яких 696629,40 грн. - сума основного боргу; 80664,90 грн. - 3% річних та 7772,94 грн. витрат на вчинення виконавчого напису. На підставі вказаного виконавчого напису державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції 11.09.2014 було відкрито виконавче провадження № 44665725 щодо звернення стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 785067,24 грн., з яких 696629,40 грн. - сума основного боргу 80664,90 грн. - 3% річних та 7772,94 грн. витрат на вчинення виконавчого напису. Постановою державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 03.04.2015 виконавче провадження №44665725 закінчено у зв`язку із погашенням заборгованості в повному обсязі боржником [PERSON] . Позивач вважає, що оскільки в договорі позики було визначено грошовий еквівалент суми позики в доларах США, а відповідачем повернено кошти у гривнях не за офіційним курсом на момент здійснення платежу, а за гривневим еквівалентом, який було визначено у виконавчому написі, йому було завдано збитків, а отже, позичальник повинен відшкодувати позивачу курсову різницю на день платежу, а саме 03.04.2015 у розмірі 552751,44 грн. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц Аналізуючи вищевказані норми, оцінючі зібрані по справі докази та надаючи їм належну оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову, оскільки позивач сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із виконавчим написом, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, а отже, не має права на стягнення курсової різниці, так як позивач сам погодився із зобов`язанням визначеним у виконавчому написі у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, виходячи з такого. Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Зважаючи на те, що права позивача щодо неповернення суми коштів визначених договором позики не порушені, підстав для висновку про пропуск останнім встановленого законом строку для звернення до суду за захистом свого права суд не вбачає. Позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості.

Outcome: dismissed