Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації, третя особа Центр надання адміністративних послуг у м. Маріуполь. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Проте в даній квартирі зареєстрований [PERSON] При цьому відповідач постійно пиячить, не працює, вчиняє сварки, порушує тишу, спокій, за комунальні послуги не сплачує, у зв'язку з чим виникла значна заборгованість за комунальні послуги, яку позивач вимушений сплачувати. Зауважує, що відповідач відмовляється висилятися з квартири, тому просить суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зобов'язати Центр надання адміністративних послуг у м. Маріуполі зняти відповідача з реєстрації. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Клопотання про відкладення розгляду справи від нього також не надходило, тому суд, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутністю. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі договору дарування від 24.02.2003, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24 червня 2004 року № 6354505. Згідно інформації Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 16.11.2018 за №03-12-11609, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований: [PERSON], [INFO]. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 цього ж Кодексу, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Так, згідно ч.1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і ; громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Перевіряючи доводи позивача про порушення з боку відповідача правил поведінки, судом встановлено, що згідно наявних в матеріалах справи копій вироку Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.11.2018 (справа №263/1229/18) [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.122 ч.1 КК України, а саме за те, що 11.11.2017, приблизно о 21.15 год., [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, знаходився за адресою свого місця мешкання: [ADDRESS], де також знаходилась потерпіла [PERSON], [INFO], затіяв з нею словесну сварку, що тривала приблизно 5 хвилин, після чого [PERSON], на ґрунті раніше виниклих особистих неприязних відносин, стоячи до потерпілої обличчям до обличчя, на відстані не більш 1 метра від [PERSON], умисно, з метою спричинення останній тілесних ушкоджень, наніс не менш 5 ударів кулаками правої та лівої руки в область голови та обличчя потерпілої, [PERSON], в свою чергу намагаючись залишити квартиру, вибігла на сходовий майданчик 7-го поверху 2-го під'їзду [ADDRESS], де [PERSON], її наздогнав та схопивши за волосся на голові та одяг, затяг до своєї квартири, де стоячи до потерпілої обличчям до обличчя, на відстані не більш 1 метра від [PERSON], умисно з метою продовження спричинення останній тілесних ушкоджень, наніс не менш 5 ударів кулаками правої та лівої руки в область голови та лівої частини грудної клітки потерпілої, [PERSON], в свою чергу знову намагалась втекти, але не втримала рівновагу та впала на підлогу на правий бік, після чого [PERSON] стоячи навпроти потерпілої [PERSON] на відстані не більш 1 метра, умисно з метою продовження спричинення останній тілесних ушкоджень наніс потерпілій не менш 2 ударів ногою в область голови, від вказаних ударів потерпіла втратила свідомість, після чого конфлікт припинився. В результаті умисних дій [PERSON] потерпілій [PERSON] було спричинено: закритий перелом верхньої щелипи за типом де-Фор 2 без зміщення, забита рана лоба зліва, закритий перелом 9-10-11 ребер зліва без зміщення, множині забої обличчя, які відносяться до середнього ступеня тілесних ушкоджень, що спричиняють за собою тривалий розлад здоров'я на строк більше 21-го дня. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Суд вважає, що дії відповідача суттєво порушують її права як власника на користування своєю власність за її прямим призначенням, спільне проживання з огляду на поведінку відповідача є неможливим, а тому останній підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. Щодо позовних вимог у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, то суд дійшов висновку, що ці вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 Закону України, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. З 04 квітня 2016 року в Україні набув чинності закон №888-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10 грудня 2015 року. З 04 квітня 2016 року Державна міграційна служба України втратила функції реєстрації місця проживання громадян. Дана робота покладена на органи місцевого самоврядування. Пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 02 березня 2016 р. № 207 встановлено перелік підстав зняття з реєстрації місця проживання особи, серед яких є рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, дає підстави уповноваженому державному реєстраційному органу здійснити функції щодо зняття цієї особи з реєстрації. Тому, суд приходить до переконання, що вимоги позивача щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 704,8 грн., який пов'язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про задоволення позову, підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі. Разом із тим, представник позивача у своїй заяві просив не стягувати з відповідача сплачений судовий збір, тому суд не стягує такий із відповідача. На підставі ст. ст. 16, 319, 321ЦК України,

Outcome: partial