Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, спричиненої незаконним звільненням працівника в загальному розмірі 140 403,80 грн. Вимоги обґрунтовує тим, що згідно з наказом Міністерства соціальної політики України від 02.08.2016 №56 «Про покладення покладання виконання обов`язків» заступник голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) [PERSON] виконує обов`язки Голови Центрального апарату з 03.08.2016. П. 2 наказу Центрального апарату від 28.11.2016 № 221 «Про розподіл обов`язків між Головою Державної служби зайнятості (Центрального апарату) та заступниками Голови» визначено, що на період відсутності заступника Голови [PERSON]. його обов`язки виконує заступник Голови Центрального апарату [PERSON]. Під час перебування [PERSON] у відрядженні, наказом заступника Голови Центрального апарату [PERSON] від 21.12.2016 № 432-к на підставі п. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України, за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості було звільнено [PERSON] . Вважаючи своє звільнення незаконним, [PERSON] у січні 2017 року звернувся до суду з позовом до Центрального апарату. При розгляді справи № 296/576/17 за позовом [PERSON] до Центрального апарату суд першої інстанції погодився з його доводами про те, що наказом Центрального апарату за підписом заступника Голови Центрального апарату [PERSON] від 21.12.2016 № 432-к він був звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, однак при застосуванні до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не було дотримано вимог законодавства щодо підстав, умов та порядку його застосування. Крім того, як зазначив [PERSON] причини звільнення, наведені у наказі, не відповідають дійсним обставинам справи, а обставини, що передували звільненню не мають характеру одноразового грубого порушення трудових обов`язків. При цьому дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовано після спливу строків, передбачених ст. 148 КЗпП України та з порушенням вимог ст. 149 КЗпП України. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16.04.2018 позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ заступника Голови Центрального апарату [PERSON] від 21.12.2016 № 432-к про звільнення [PERSON] з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості,останнього поновлено на цій посаді з 21.12.2016. Стягнуто з Центрального апарату на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 138 380 грн. та судовий збір в сумі 2 023, 80 грн. Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 25.09.2018 рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16.04.2018 без змін. Наказом Центрального апарату від 28.11.2018 № 210-к [PERSON] було поновлено на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості з 21.12.2016. У зв`язку з вищенаведеним, на виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира, яке набрало законної сили 25.09.2018, Державною казначейською службою України з рахунка Центрального апарату 19.10.2018 було списано кошти в розмірі 138 380 грн. З огляду на викладене, посилаючись на ст. 1172, 1191 ЦК України, п. 13, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», п. 8 ч. 1 ст. 134, ст. 237 КЗпП, враховуючи те, що винними діями заступника Голови Центрального апарату [PERSON] Фонду завдано значну шкоду пов`язану з виплатою працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звертається до суду з вказаним позовом. 29.03.2019 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. прийнято справу до свого провадження, відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 20.08.2019 до суду зі сторони відповідача надійшов відзив, у відповідності до якого вказує на те, що дійсно під час перебування [PERSON] у відрядженні в Закарпатській області, протягом періоду з 18.12.2016 по 21.12.2016, тобто протягом 4 днів, тимчасово виконував обов`язки Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату). Так, в цей період ним було підписано наказ від 21.12.2016 № 432-к про звільнення директора Житомирського обласного центру зайнятості Іщенка І. Г. на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП. Проте, вищевказаний наказ було підписано за прямою вказівкою [PERSON] , який посилався на неможливість підписання наказу у зв`язку із офіційним перебуванням у відрядженні, а також на ту обставину, що 21.12.2016 це останній день строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, встановлений ст. 148 КЗпП України. Те, що 21.12.2016 є останній день строку застосування дисциплінарного стягнення свідчить дата складення аудиторського звіту № 15-12/07 - 21.11.2016. Даний аудиторський звіт був підставою винесення наказу про звільнення [PERSON] , а отже датою виявлення проступку. Зазначає, що рішення про звільнення [PERSON] з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості було прийнято не ним, а саме [PERSON] , про що свідчить те, що кадрові питання про притягнення до відповідальності не можуть вирішуватись протягом чотирьох днів. Рішення про звільнення було прийнято на підставі аудиторського звіту, а аудит призначено та проведено за наказом [PERSON] . Як заступник Голови, відповідач не мав повноважень призначати аудит, оцінювати ступінь відповідальності [PERSON] та приймати рішення про застосування до нього дисциплінарного стягнення. Своє рішення [PERSON] повідомив відповідачу особисто у своєму кабінеті ввечері 21.12.2016, після прибуття з відрядження. Даний факт підтверджено власноруч написаними поясненнями [PERSON] . Окрім вказаного посилається на те, що якби [PERSON] не був згоден з звільненням [PERSON] то міг би скасувати наказ від 21.12.2016 № 432-к, або не подавати відзив на позов останнього та апеляцію на рішення суду. Все вищезазначене свідчить про те, що [PERSON] бажав звільнити [PERSON] . Зазначає, що після [INFO] , перебуваючи на посаді заступника відповідач більше не мав повноважень прийняти рішення про поновлення [PERSON] на роботі та скасування наказу про його звільнення. З огляду на вказане, зазначає, що саме [PERSON] має нести відповідальність за незаконне звільнення [PERSON] та відповідне нанесення шкоди. Саме останній здійснив затягування виконання рішення суду про поновлення на роботі, що призвело до збільшення часу вимушеного прогулу, що підлягає оплаті за рахунок державних коштів. 20.08.2019 до суду зі сторони позивача надійшла заява про зміну найменування позивача з Державної служби зайнятості (Центрального апарату) - виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття на Державний центр зайнятості - виконавчу дирекцію Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, у зв`язку з наказом Міністерства соціальної політики України від 09.07.2019 №1074. 28.11.2019 до суду надійшли пояснення [PERSON] , згідно з якими останній вказує на те, що в його діях відсутня вина в завданні шкоди позивачу. Зазначає, що наказ про звільнення [PERSON] був ним підписаний на підставі того, що його проект був завізований начальниками профільних підрозділів, він був підготовлений на підставі проведеного аудиту, та наданий йому на підпис в кінці останнього дня строку для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Отже, під час підписання наказу відповідачем не було вжито жодний винних протиправних дій, він не міг передбачити настання негативних наслідків. При винесенні наказу було дотримано встановлену законодавством процедуру застосування дисциплінарного стягнення. 28.01.2020 від позивача до суду надійшли додаткові пояснення, згідно з якими зазначає, що законодавство України передбачає відповідальність у вигляді відшкодування шкоди саме винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. При цьому, відповідальність настає незалежності від форми вини. Додаткових підстав для відшкодування шкоди в даному випадку чинне законодавство не містить. 11.03.2020 від позивача до суду надійшли пояснення, у відповідності до яких зазначає, що дисциплінарне провадження відносно [PERSON] проводилось не відповідачем, останній лише підписав наказ про звільнення. Перед підписанням, наказ був завізований структурними підрозділами органу, які приймали участь в дисциплінарному провадження. Своїми візами вони погодили наказ про звільнення та його зміст, що виключає персональну відповідальність відповідача. При цьому, вказаний наказ в подальшому не був скасований керівництвом. Представники позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому та додаткових поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на викладене в відзиві та поясненнях. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що рішення приймалося [PERSON] , а лише фактично та юридично підписував [PERSON] . Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Встановлено, що Наказом Міністерства соціальної політики України від 02.08.2016 № 57 кс «Про покладання виконання обов`язків» заступник Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) [PERSON] виконує обов`язки Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) з 03.08.2016. (а.с. 8) У відповідності до п. 2 наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 28.11.2016 № 221 «Про розподіл обов`язків між Головою Державної служби зайнятості (Центрального апарату) та заступниками Голови» визначено, що на період відсутності заступника Голови [PERSON]. його обов`язки виконує заступник Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) [PERSON] (а.с. 9) Вбачається з Наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 16.12.2016 №267-вд, що [PERSON] перебував у відрядженні з 18 грудня, строком 4 дні. (а.с. 16) Наказом заступника Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) [PERSON] від 21.12.2016 № 432-к на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості було звільнено [PERSON] (а.с. 18) Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16.04.2018 у справі № 296/576/17 позовні вимоги [PERSON] задоволено, скасовано наказ заступника Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) [PERSON] від 21.12.2016 № 432-к про звільнення [PERSON] з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості, поновлено останнього на посаді з 21.12.2016.; стягнуто з Державної служби зайнятості (Центрального апарату) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 138 380 грн. та судовий збір в сумі 2 023, 80 грн. (а.с. 20) У відповідності до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 28.11.2018 № 210-к [PERSON] було поновлено на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості з 21.12.2016. (а.с. 21) У відповідності до листа Державної казначейської служби України та меморіальних ордерів (а.с. 22-24) України з рахунка Державної служби зайнятості (Центрального апарату) 19.10.2018 було списано кошти в розмірі 138 380 грн. на виконання рішення суду від 16.04.2018. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно з ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Таким чином, відповідач як посадова особа, за наказом якого незаконно звільнено працівника, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору, стягнутого з позивача по справі №296/576/17. Твердження сторони відповідача на те, що підписанню ним наказу про звільнення [PERSON] передували візування у керівників підрозділів, внутрішній аудит суд не приймає до уваги, оскільки саме [PERSON] був наділений повноваженнями прийняття остаточного рішення щодо звільнення працівника. Суд критично відноситься до посилань сторони відповідача на те, що [PERSON] підписав наказ про звільнення [PERSON] на виконання усного розпорядження [PERSON] , оскільки останній на момент підписання Наказу перебував у відрядженні, а його повноваження виконував саме [PERSON] , а тому саме відповідач мав повноваження приймати рішення щодо підписання або не підписання наказу про звільнення [PERSON] . Суд вважає необґрунтованими посилання сторони відповідача і на те, що саме [PERSON] в подальшому міг скасувати наказ про звільнення [PERSON] та поновити останнього на посаді за минуванням судового процесу, а тому саме діями останнього спричинено шкоду позивачу, оскільки зазначене не впливає на суть зобов`язання, яке передбачає покладення відповідальності на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону. При цьому форма вини відповідача в даному випадку не має будь-якого значення. Між тим, доказів завдання позивачу шкоди внаслідок затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді до суду не надано та зазначене не є предметом спору. Ймовірна можливість поновлення [PERSON] на роботі та скасування наказу про звільнення останнього не в судовому порядку не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності, передбачаної п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову, та стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування шкоди суму у розмірі 140 403,80 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 106,06 грн.

Outcome: approved