Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив уточнивши позовні вимоги зобов'язати Кабінет Міністрів України негайно виплатити належну позивачу заборгованість за рішенням Богуславського районного суду Київської області від 05.05.2011 року, визнати право позивача на отримання рецесії за злочин зловживання владою вищого керівництва Української РСР під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі 34, 17 мінімальних заробітних плат по Україні на момент нарахування та виплати щомісячно, зобов'язати Кабінет Міністрів України включати до Державного бюджету України суми належної позивачу рецесії. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що [PERSON] ( далі - позивач) у травні 1986 року приймав участь у ліквідації Чорнобильської катастрофи. Внаслідок дії іонізуючого випромінювання отримав значну шкоду здоров'ю, втратив працездатність і став інвалідок. 05.05.2011 року Богуславський районний суд Київської області підтвердив право позивача отримувати державну пенсію в якості відшкодування збитку завданого державною під час виконання робіт по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі не меншому ніж 8,75 мінімальних пенсій за віком. 31.10.2013 року зазначене рішення переглянуте апеляційною інстанцією та набрало законної сили. Кабінет Міністрів України відмовляється надавати відповідні кошти на виплати за рішенням суду, мотивуючі нібито соціальним характером цих виплат і правом держави в разі розкрадання державного бюджету України виплачувати соціальні виплати в мінімальних розмірах, менших межі виживання для інваліда з ураженим радіацією здоров'ям. Позивач вважає, що такі дії Кабінету Міністрів України є не правовими, оскільки належні позивачу виплати не можуть бути соціальними виплатами, так як навіть у 1986 році, КЗпП Української PCP безспірно розмежував відповідальність підприємств, установ, організацій за шкоду, заподіяну робітникам і службовцям ушкодженням їх здоров'я та пенсії в порядку соціального страхування. Відповідно до Декларації ООН «Основні принципи правосуддя для жертв злочину та зловживання владою» (прийнята резолюцією 40/34 Генеральної Асамблеї ООН 29.11.1985 року, надалі - Декларація) всі стали жертвами злочину зловживання владою і відповідно до Декларації отримали право на рецесію, яка повинна була сплачуватися в розмірі щомісячного доходу, якого були позбавлені внаслідок злочину зловживання владою, компенсацій та соціальної допомоги. І саме на Кабінет Міністрів України, відповідно до п. 11 Декларації, як уряд - право спадкоємець Ради Міністрів Української PCP, покладено обов'язок надавати реституцію жертвам злочину зловживання владою. Потрібно врахувати, що ця декларація прийнята без голосування, відповідно до Статуту ООН не потребує ратифікації і є загальновизнаною нормою міжнародного права. Вона ввійшла до Конституції України (стаття 56) і її особове значення визначено частиною 2 статті 64 Конституції України, яка забороняє скасовувати відповідні гарантії держави навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Вимога про визнання судом права позивача на отримання рецесії за злочин зловживання владою вищого керівництва Української PCP під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі 34,17 середніх заробітних плат по Україні на момент нарахування та виплати щомісячно базується на наступних обставинах: Визнанні 28.02.1991 року Верховною Радою Української PCP всієї відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності громадянами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. 28.02.1991 року Верховна Рада Української PCP гарантувала інвалідам ЧАЕС, що пенсія по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворіння буде призначатися в розмірі відшкодування фактичних збитків. Розмір відшкодування фактичних збитків повинен розраховуватися з урахуванням вимог міжнародних договорів ратифікованих Українською PCP, якщо вони містять прямі норми. Вимоги міжнародних договорів ратифікованих Українською PCP можуть тлумачитися тільки у відповідності до Віденської конвенції про право міжнародних договорів і не можуть суперечити імперативній нормі загального міжнародного права. Конвенція про примусову чи обов'язкову працю МОП ООН № 29 встановила для Української PCP вимоги при застосуванні примусової чи обов'язкової праці відшкодування за нещасні випадки на виробництві і професійні хвороби проводити на тих самих підставах, що і до працівників за вільним наймом, при цьому визначено, що всі форми примусової чи обов'язкової праці повинні оплачуватися за ставками, що не повинні бути нижчими від ставок, практикованих щодо подібних видів праці, причому береться найвища ставка. Тривалість нормального робочого дня кожної особи, притягненої до примусової чи обов'язкової праці визначена такою самою, як і тривалість робочого дня, практикована в умовах праці за вільним наймом, а час, пророблений понад звичайну норму, повинен оплачуватися за тими ж ставками, які практикуються при оплаті понаднормової роботи за вільним наймом. Умови оплати праці працівників зайнятих на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС встановлений Постановою Кабінету Міністрів Української PCP № 207-7 від 10.06.1986 року «Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій та установ, зайнятих на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та запобіганням забрудненню навколишнього середовища», якою з моменту аварії 26.04.1986 року. Кодекс законів про працю Української PCP містив обов'язкові вимоги, які встановлювали нічний час з 10 години вечора до 6 години ранку, та визначали оплату праці в надурочний час за перші дві години в полуторному розмірі, а за наступні години в подвійному розмірі. Норми Цивільного кодекс Української PCP визначали, що якщо міжнародним договором СРСР або Української PCP встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить радянське цивільне законодавство, то застосовуються правила міжнародного договору. Вимога про зобов'язання Кабінету Міністрів України включати до Державного бюджету України суми належної позивачу рецесії є формою реалізації права наданого позивачу міжнародними договороми. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив проводити розгляд справи без його участі. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити у задоволені позовних вимог. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Постановою Богуславського районного суду Київської області від 05 травня 2011 року по справі № 2-а-4953/11 позовні вимоги [PERSON] та інших до Управління Пенсійного фонду України у Богуславському районі Київської області про перерахунок та виплату пенсії відповідно до ст.ст. 50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» задоволено з 26.06.2010 року. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року у справі № 2а-4953/11 апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України у Богуславському районі Київської області задоволено частково, змінено постанову Богуславського районного суду Київської області від 05.05.2011 року, шляхом заміни в абзацах 3-22 резолютивної частини слів «та в подальшому здійснювати виплати відповідно до змін діючого законодавства» на слова «до 22.07.2011 року включно з урахування виплачених сум», в решті вимог позову відмовити. Кабінет Міністрів України стороною у справі №2-а-4953/11 не був, позовних вимог до Кабінету Міністрів України не заявлено.. Відповідно до п. 2 ст. 1 ЗУ «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів. У відповідності до п . 1 Положення «Про Пенсійний фонд України» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 (далі - Положення), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Згідно до п. 3 Положення, завданнями Пенсійного фонду України є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. П. 7 Положення передбачено, що Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Враховуючи викладене, Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем по справі. Обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи проводиться згідно до Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210, зазначена постанова чинна, а тому підлягає виконанню. Органи виконавчої влади наділені дискреційними повноваженнями. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що саме відповідачем порушеного його права, свободи чи інтереси, а тому з підстав зазначених позивачем позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed