Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права користування житлом, мотивуючи свої вимоги тим, що починаючи з 2004 року по теперішній час (тобто більше 11 років) вона працює двірником у сфері житлово-комунального господарства Подільського району м. Києва. Власного житла в місті Києві не має, однак за характером роботи повинна постійно знаходитись поблизу своєї дільниці прибирання. Зазначає, що відповідачем незважаючи на вищевикладене, а також в порушення вимог ст.ст. 118, 119 ЖК України та постанови Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» не забезпечував її житлом протягом 5 років роботи на Подолі. Посилається на те, що 02.07.2009 року Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» видало наказ № 369, яким дозволило їй користуватись квартирою [ADDRESS] і таким чином дане підприємство забезпечило її житлом у вигляді вказаної квартири шляхом видачі даного наказу, який по суті є рішенням про надання житлового приміщення. Звертає увагу суду на те, що вказане рішення про надання житла надає право користуватися зазначеною квартирою також і її неповнолітнім дітям - [PERSON] та [PERSON] Зазначає, що відповідно ст. 122 ЖК України, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення, однак всупереч даній статті закону, відповідач не видав їй та її дітям ордер, чим порушив їх право на дане житло. На підставі вищевикладеного, а також посилаючись на ст.ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 61, 118, 119, 122 ЖК України звертається з даним позовом до суду та просить визнати за нею та неповнолітніми [PERSON], [PERSON], право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, до суду надала заяву згідно якої просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, до суду надійшла заява, відповідно до якої просить розглядати справу без участі представника Подільської районної в місті Києві державної адміністрації та ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивача та представника відповідача, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], дійсно з 2004 року по теперішній час працює двірником у сфері житлово-комунального господарства Подільського району м. Києва, що об'єктивно підтверджується наданою суду копією трудової книжки. 02.07.2009 року Наказом Генерального директора КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», Скіп»ян І., № 369 було надано дозвіл працівнику КП «Центральний» [PERSON] проживати та сплачувати комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] з оплатою за фактичне проживання (надано в користування вказане жиле приміщення). Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що після видачі вищезазначеного наказу на спірну житлову площу крім [PERSON] заселилися її неповнолітні діти, а саме [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають з нею до даного часу. Проаналізувавши зміст правовідносин, які виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання норм ЖК України, зокрема ст.ст. 9, 118, 119, 122, а також до них підлягають застосуванню норми прямої дії, якими є ст. 47 Конституції України. Так статтею 118 ЖК України надано визначення службовому житлу, а саме службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до статті 119 ЖК України перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР. Судом встановлено, що Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» було затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові житлові приміщення (надалі - Перелік). Як вбачається з п. 2 вказаного Переліку до таких категорій працівників відноситься, зокрема двірник житлово-експлуатаційної організації, на посаді якого і працює позивачка. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про доведеність наявності права у позивачки на отримання службового житлового приміщення. Стаття 121 ЖК України визначає, що службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Як вже зазначалося вище, 02.07.2009 року Наказом Генерального директора КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», Скіп»ян І. позивачці було надано дозвіл проживати та сплачувати комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] з оплатою за фактичне проживання. Судом встановлено, що на день видачі вищезазначеного Наказу, КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» було балансоутримувачем та обслуговуючою організацією Подільського району м. Києва, у зв'язку з чим даний Наказ є нічим іншим, як рішенням про надання позивачці службового житлового приміщення в розумінні ст. 121 ЖК України. За приписами статей 122, 123 ЖК України, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Згідно статті 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення… Судом встановлено, а відповідачем в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано, що незважаючи на вселення позивачки до спірної квартири, яке суд визнає законним, оскільки воно відбулося на підставі рішення організації в якій вона працює, відповідачем незважаючи на вимоги вищезазначених норм чинного житлового законодавства України, не було видано їй ордер на квартиру [ADDRESS], що в свою чергу позбавило її можливості укласти відповідний договір найму жилого приміщення, відповідно до вимог ст. 61 ЖК України та набути де-юре право користування ним, за наявності такого права де-факто. Аналогічну правову позицію про набуття особою права на жиле приміщення з моменту його законного надання, також було висловлено Верховним Судом України в своєму листі від 26.05.2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)». Стаття 9 ЖК України визначає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституція України в статті 47 закріплює право кожної людини на житло. При цьому задекларовано, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадяни, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, судовому розгляду підлягають спори пов'язані з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено законність вселення позивачки до спірного жилого приміщення і користування ним та належного виконання усіх обов'язків наймача визначених нормами ЖК України, а також не видання їй ордеру відповідачем на вказане жиле приміщення, суд приходить до висновку, що обраний нею такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання права користування жилим приміщенням є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, у зв'язку з чим може бути застосований судом. Також суд виходячи з роз'яснень наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 13 своєї Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав» та виходячи із встановлених в судовому засіданні обставин, вважає доведеними посилання позивачки про належність відповідача в даній справі, а саме Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу який наділений правом видачі відповідних ордерів на жилі приміщення. Крім того, підлягають задоволенню вимоги позивачки про визнання права користування спірним житловим приміщенням не тільки за собою, а і за неповнолітніми [PERSON], [PERSON], виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є дітьми позивачки по справі. Судом встановлено, що на день видачі Наказу про надання дозволу позивачці проживати та сплачувати комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] з оплатою за фактичне проживання, її діти були малолітніми. Стаття 29 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За приписами п. 14 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення. Згідно ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що після надання позивачці спірного житлового приміщення, її діти [PERSON], [PERSON] набули права користування ним на рівні з нею, і не видання відповідачем ордеру на вказану квартиру із їх включення до складу сім'ї позивачки порушує їх права закріплені, зокрема ст. 47 Конституції України. За приписами статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 51, 53, 58, 61 ЖК України, ст. 16 ЦК України, Постанови Пленуму Верхового суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року,

Outcome: approved