Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаражу [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що 06.08.1998 року придбав у відповідача нежиле приміщення гаражу № [NUMBER] , розташованого по [ADDRESS] . Зазначену угоду було укладено в письмовій формі на універсальній торговій біржі «Віконт-Т». Сторонами була досягнута домовленість по всім істотним умовам договору і угода фактично виконана. На виконання угоди позивач передав продавцю обумовлену ними суму вартості об`єкту нерухомості та отримав взамін приміщення, яке було зареєстроване за позивачем в БТІ. За вимогами закону договір підлягав нотаріальному посвідченню. Проте в подальшому договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був й тому на даний час позивач не може розпорядитись належним позивачу гаражем. Оскільки угоду купівлі-продажу не було нотаріально посвідчено, у зв`язку з чим вона є недійною, тому позивач просив про задоволення позову. Позов надійшов до суду 02.11.2021 року. 11.11.2021 року відкрите провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копія ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін була направлена позивачу рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням за адресою, вказаною позивачем в тексті позову (до суду повернулось поштове відправлення з відміткою про відсутність позивача за вказаною адресою, тому він відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін). Копія ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, копія позовної заяви з додатками були направлені відповідачу рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (до суду повернулось поштове відправлення з відміткою про відсутність відповідача за зареєстрованим у встановленому порядку місцем свого проживання, тому він відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін). До суду не надійшло відзиву на позов Дослідивши матеріали справи (копію договору купівлі-продажу №1-202 від 06.08.1998 року, укладеного на Універсальній товарній біржі «Віконт-Т» з реєстраційним написом на звороті; копію технічного паспорту на гараж; копію рішення Баштанської міської ради від 27.10.2000 року №10; копію повідомлення відділу ЦНАП Баштанської міської ради від 05.11.2021 року №3746), суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.08.1998 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу придбала у відповідача [PERSON] нежиле приміщення гаражу [ADDRESS] . Зазначену угоду було укладено в простій письмовій формі на універсальній торговій біржі «Віконт-Т». Право приватної власності [PERSON] на вказане нежиле приміщення було зареєстроване 24.09.1998 року в КП «Баштанське РБТІ». Позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення в судовому порядку тим, що договір купівлі-продажу вказаного майна є недійсним, оскільки не був посвідчений нотаріально, що позбавляє позивача можливості розпоряджатись вказаним майном. Оскільки договір купівлі-продажу нежилого приміщення був укладений 06.08.1998 року, то при вирішені вказаного позову слід керуватися положеннями ЦК УРСР (1963 року), норми якого діяли на момент укладення між сторонами вказаної угоди. Відповідно до положень статей 44, 45, 47, 224, 227 ЦК УРСР 1963 року (в редакції на момент укладення договору купівлі-продажу) повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Комплексний аналіз вказаних положень ЦК УРСР (1963 року) вказує на те, що, за загальним правилом, договори купівлі-продажу нерухомого майна між фізичними особами повинні були укладатися у простій письмовій формі. І лише у випадку укладення договору купівлі-продажу жилого будинку, така угода підлягала нотаріальному посвідченню. Проте в судом встановлено, що між сторонами був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежилого приміщення гаражу, у зв`язку з чим вказана угода на момент її укладення відповідно до положень ЦК УРСР (1963 року) не підлягала нотаріальному посвідченню, що вказує на відсутність установлених законом підстав вважати укладену між сторонами угоду недійсною та свідчить про її дійсність за законом, оскільки вона була укладена у передбаченій законом простій письмовій формі. Вказані висновки суду підтверджуються також дослідженими письмовими доказами, відповідно до яких право приватної власності позивача на придбане ним нежиле приміщення було зареєстроване у встановленому законом порядку в КП «Баштанське РБТІ», що неможливо було б зробити у випадку недійсності договору-купівлі продажу вказаного нерухомого майна. Позивач як на правову підставу своїх вимог посилається на положення ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, тобто після укладення між сторонами договору та після його виконання сторонами. При цьому, відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Крім того, згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У зв`язку з цим є безпідставним посилання позивача на положення ЦК України, оскільки правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу нежилого об`єкту нерухомості виникли до набрання чинності даним законом, договір був укладений та фактично виконаний на підставі відповідних положень ЦК УРСР (1963 року), тому і оцінка його дійсності має надаватись у відповідності до положень ЦК УРСР (1963 року). За такого вказаний, договір є дійсним за законом та не потребує визнання його дійсним за судовим рішенням, оскільки положення ЦК УРСР (1963 року) не передбачали обов`язкового нотаріального посвідчення даної категорії договорів купівлі-продажу нежилих об`єктів нерухомості, а положення ст. 220, 657 ЦК України (які не мають зворотної дії в часі) на правовідносини, що виникли між сторонами, не поширюються. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки такі обставини вказують на відсутність підстав, які зумовлюють необхідність нотаріального посвідчення укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу нежилого приміщення гаражу [ADDRESS] , укладеного 06.08.1998 року в простій письмовій формі на універсальній торговій біржі «Віконт-Т» за № 1-202, оскільки, як вказано вище, такий договір є дійсним у відповідності до чинного на час його укладення закону (ЦК УРСР (1963 року)) та не потребує визнання його дійсним за судовим рішенням. На підставі викладеного, ст. 44, 45, 47, 224, 227 ЦК УРСР (1963 року) та

Outcome: dismissed