Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу укладеного в усній формі дійсним та визнання права власності на нерухоме майно посилаючись на те, що 28 жовтня 2011 року він, [PERSON] уклав з [PERSON] в усній формі договір купівлі-продажу належного відповідачці житлового будинку з господарськими будівлями (А1- житловий будинок, загальною площею 87,2 кв.м., Б - сарай, площею 23,5 кв.м, В-убиральня, площею 2,3 кв.м., Г - літня кухня, площею 2,21 кв.м., Д - літня кухня, площею 2,9 кв.м., 1-огорожа), розташованого по [ADDRESS], на земельній ділянці загальною площею 3740 кв.м. Вказаний будинок придбав у відповідачки за 56 200 (п'ятдесят шість тисяч двісті) гривень. Земельна ділянка, на якій знаходиться будинок не приватизована, що підтверджується довідкою Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області від 11.07.2012 року № 59. Вказана земельна ділянка належить до земель Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області, державний акт на земельну ділянку не виготовлявся, договір оренди не посвідчувався, прав третіх осіб та сервітутів щодо неї немає. Вищевказаний житловий будинок належить відповідачці на підставі свідоцтва про прийняття спадщини від 17.10.2011 року серія ВРН № 619114, а також витягу про державну реєстрацію прав від 21.10.2011 року №31747361. Між сторонами було досягнуто згоди, що всіх істотних умов для укладання договору купівлі-продажу. Позивачем були передані відповідачу кошти за даний будинок, що підтверджується розпискою відповідача від 28.10.2011 року. Після передачі коштів відповідачці на майно позивач фактично вступив у володіння житловим будинком: заселився в нього, розпочав ремонтні роботи щодо покращення житлових та побутових умов. Відповідачка в письмовій формі завірив позивача, що на протязі 3 (трьох) місяців звернеться до нотаріальної контори для оформлення договору купівлі-продажу у встановленому законом порядку. У встановлений строк та й до теперішнього часу Відповідачка не виконала своє зобов'язання чим порушила права позивача, передбачені статтею 319 Цивільного кодексу України щодо володіння, користування та розпорядження майном, яке я придбав. На неодноразові звернення до відповідача щодо проведення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку вона надавала відповідь, що за браком коштів, а також у зв'язку з поганим станом здоров'я, вона не в змозі оплатити витрати, пов'язані з нотаріальним посвідченням договору. Позивач у судовому засіданні просить задовольнити його позовні вимоги. Відповідачка позов визнала, та пояснила суду , що договір купівлі-продажу у нотаріуса вони не уклала, так як позивач знаходився в рейсі, а після його прибуття вони звернулися до нотаріуса для нотаріального оформлення даного договору та їм усно було відмовлено в зв'язку з відсутністю всіх необхідних документів . Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому на запитання суду про надання інших доказів, крім наданих, чи неможливості їх витребування і необхідність цієї дії судом, встановлено, що всі докази надані, а тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: 28 жовтня 2011 року він, [PERSON] уклав з [PERSON] в усній формі договір купівлі-продажу належного відповідачці житлового будинку з господарськими будівлями (А1- житловий будинок, загальною площею 87,2 кв.м., Б - сарай, площею 23,5 кв.м, В-убиральня, площею 2,3 кв.м., Г - літня кухня, площею 2,21 кв.м., Д - літня кухня, площею 2,9 кв.м., 1-огорожа), розташованого по [ADDRESS], на земельній ділянці загальною площею 3740 кв.м. Вказаний будинок придбав у відповідачки за 56 200 (п'ятдесят шість тисяч двісті) гривень. Земельна ділянка, на якій знаходиться будинок не приватизована, що підтверджується довідкою Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області від 11.07.2012 року № 59. Між сторонами було досягнуто згоди, що всіх істотних умов для укладання договору купівлі-продажу. Позивачем були передані відповідачу кошти за даний будинок, що підтверджується розпискою відповідача від 28.10.2011 року. Після передачі коштів відповідачці на майно позивач фактично вступив у володіння житловим будинком: заселився в нього, розпочав ремонтні роботи щодо покращення житлових та побутових умов. Відповідачка в письмовій формі завірив позивача, що на протязі 3 (трьох) місяців звернеться до нотаріальної контори для оформлення договору купівлі-продажу у встановленому законом порядку. У встановлений строк та й до теперішнього часу Відповідачка не виконала своє зобов'язання чим порушила права позивача, передбачені статтею 319 Цивільного кодексу України щодо володіння, користування та розпорядження майном, яке я придбав. На неодноразові звернення до відповідача щодо проведення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку вона надавала відповідь, що за браком коштів, а також у зв'язку з поганим станом здоров'я, вона не в змозі оплатити витрати, пов'язані з нотаріальним посвідченням договору. Стаття 203 ЦК України, встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема у ч.4 вказується, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. З матеріалів справи вбачається , що ці вимоги чинного законодавства позивачем та відповідачем не були виконані. Також посилання позивача на ч.2 ст.220 ЦК України суд також не може взяти до уваги, оскільки позивачем не надано доказів, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення, в свою чергу відповідачка позов визнає та не заперечує про купівлю продаж об'єкта, зазначає причини не укладення даного договору в нотаріальній формі, яка взятися судом до уваги не може, оскільки суперечить чинному законодавству, так як законом передбачений порядок укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В ст. 215 ч.3. ЦК України, законодавцем зазначено, що у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як вбачається зі ст. 236 ч. 1 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року, викладених в п. 13 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Про те, хоч відповідачкою позов визнається, суд не вбачає законних підстав для задоволення даного позову, оскільки фактично відсутній спір про право, як зазначає сама відповідачка, а відсутність необхідних документів , не є правовою підставою для задоволення позову. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним за відсутністю правових підстав.

Outcome: dismissed