Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування, за наступними підставами. 17.06.2002 року померла бабуся позивачки. Після смерті бабусі відкрилася спадщина у вигляді сертифікату на право на земельну частку (пай) та квартири № 1, розташованої в будинку № 11 по вул. Робоча в с. Якимівське Якимівського району Запорізької області. За життя 11.06.2002 року бабуся позивачки склала заповіт, яким заповідала позивачці все належне їй майно. Після смерті своєї бабусі позивачка вступила у володіння і розпорядження майном, яке належало бабусі. Також позивачка доглядала та утримувала належне їй майно, всі належні померлій правовстановлюючі документи також знаходяться у неї, що за змістом п.1 ч.1 та ч.2 ст. 549 ЦК УРСР є свідченням прийняття нею спадщини. Із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк позивач не звернулася, оскільки вважала достатньою підставою фактичне прийняття спадщини. Оскільки строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 17.12.2002 року, тобто до набуття чинності ЦК України, а тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми ЦК УРСР, який втратив чинність з 01.01.2004 року, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. На підставі викладеного, позивач просить суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON], померлої 17.06.2002 року, а саме: на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0156469, який виданий на підставі рішення Якимівської райдержадміністрації 06.05.1996 року № 238 та на квартиру № 1 житловою площею 21,3 кв.м., загальною площею 33,6 кв.м., яка розташована в житловому будинку № 11 по вул. Робоча в с. Якимівське Якимівського району Запорізької області. Крім того позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлої 17.06.2002 року на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0156469, який виданий на підставі рішення Якимівської райдержадміністрації 06.05.1996 року № 238 та на квартиру № 1 житловою площею 21,3 кв.м., загальною площею 33,6 кв.м., яка розташована в житловому будинку № 11 по вул. Робоча в с. Якимівське Якимівського району Запорізької області. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі і на їх задоволенні наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає повністю, проти їх задоволення не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За наявними у справі матеріалами судом було встановлено наступне. 17 червня 2002 року померла бабуся позивачки [PERSON], що підтверджується наданою копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 222955, виданого Переможненською сільською радою Якимівського району Запорізької області. Факт родинних відносин між позивачкою [PERSON] і померлою [PERSON] підтверджується наданими копіями паспорту та ідентифікаційного коду позивачки, копією свідоцтва про народження, копією свідоцтва про укладення шлюбу, витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження. За свого життя [PERSON] склала 11 червня 2002 року заповіт, яким заповідала все своє майно позивачці [PERSON], що підтверджується наданою копією заповіту. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді сертифікату ЗП № 0156469 на право на земельну частку (пай) КСП «Переможець» розміром 18,47 в умовних кадастрових гектарах, та квартири № 1, розташованої в будинку № 11 по вул. Робоча в с. Якимівське Якимівського району Запорізької області. Після смерті [PERSON] позивачка вступила у володіння і розпорядження майном, яке належало померлій, що підтверджується довідкою Переможненської сільської ради Якимівського району Запорізької області № 445 від 24 листопада 2003 року. Як зазначає позивач, вона доглядала та утримувала належне їй майно, всі належні померлій правовстановлюючі документи знаходяться у неї, що за змістом п.1 ч.1 та ч.2 ст. 549 ЦК УРСР є свідченням прийняття нею спадщини. Як вбачається із тексту позовної заяви, із заявою про прийняття спадщини у передбачений законом строк позивачка не звернулась, оскільки вважала достатньою підставою фактичне прийняття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року як рівнозначні в юридичному розумінні розглядалися два способи прийняття спадщини: фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. При цьому під фактичним вступом у володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню й використанню цього майна, підтриманню його в належному стані. Отже, щодо спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року допускається фактичний вступ у володіння нею. Позивачка [PERSON] є єдиним спадкоємцем спадщини померлої бабусі за заповітом, у відповідності ст. 549 ЦК УРСР прийняла спадщину, оскільки фактично вступила у володіння та користування належним померлим майном, однак приватним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 17 грудня 2002 року, тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України, а тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved