Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP97470089 від 09.07.2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 2665 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником прав та обовязків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця із заборгованості за кредитом по відсотках, комісії та інші витрати згідно умов. Відповідач в порушення зазначених умов договору зобовязання за вказаним договором не виконала. Станом на 21.09.2015 року прострочена заборгованість склала 44815,84 гривень, з яких: -11072,60 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; -33743,24 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 29068 грн., яка була задоволена рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 25.01.2013 року з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», різниця становить 15747,84 гривень. а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: -500 гривень штраф (фіксована частина); -787,39 гривень штраф (процентна складова). Отже, заборгованість до стягнення становить 17035,23 грн. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає відшкодувати взяте на себе зобовязання, тому виник даний спір. Представник позивача до суду надіслав заяву, в якій заявлений позов підтримав повністю, просив провести судове засідання без його присутності. Відповідач до суду надіслала заяву, в якій позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити із застосуванням строків позовної давності, просила справу розглянути в її відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP97470089 від 09.07.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2665 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту зазначено 09.07.2008 року (а.с. 6). Указаний кредитний договір складається із заяви позичальника, Тарифів та Умов. Згідно з умовами кредитного договору його складовою є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Пунктом 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки-пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в пять років. В Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відсутній підпис [PERSON] Відповідач не виконав своїх зобовязань за вказаним договором, внаслідок чого в неї перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість. З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до [PERSON] ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 06 жовтня 2015 року. Стороною у спорі заявлено вимогу про застосування позовної давності. Судом враховано, що у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, від 01 липня 2015 року міститься висновок про те, що Умови, в яких установлено позовну давність тривалістю у 5 років, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5. яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 09 литпня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відповідачем не підписані, і позивач не довів укладення між сторонами договору про збільшення позовної давності, тому позов ПриватБанку не підлягає задоволенню за спливом строку позовної давності. Крім того, суд враховує, що з приводу виконання даного договору судом винесено рішення 25 січня 2013 року (а.с. 4). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed