Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.04.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Балтського відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 15000,00 грн. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 21,0 % річних в порядку та строки, визначені договором. Відповідач взятих на себе за умовами договору зобов`язань не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 26.04.2007 року складає 53478,47 грн. та яку позивач просить стягнути з відповідача. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції 12.03.2020 року, представник позивача позовні вимоги підтримував, посилаючись на обсавини викладені в позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася. В судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції 12.03.2020 року позовні вимоги не визнавала та заперечувала проти їх задоволення, зазначила, що відповідно до рішення Кодимського районного суду Одеської області від 12.03.2010 року, з неї вже була стягнута заборгованість за вищевказаним кредитним договором. Вказане рішення суду вона виконала в повному обсязі, що підтверджується копією постанови про закриття виконавчого провадження від 09.08.2018 року. Також, надала до суду письмові пояснення, в яких просила застосувати позовну давність до позовних вимог щодо сплати процентів за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 30.09.2018 року. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 26.04.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Балтського відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк» (відповідно до ЗУ «Про акціонерні товариства» та згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2011 року №502 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 року №261, ВАТ «Державний ощадний банк України» змінило назву на ПАТ «Державний ощадний банк України» та відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 року №568 ПАТ «Державний ощадний банк України» змінило назву на АТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] був укладений кредитний договір №408, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 15000,00 грн. З доданого до позовної заяви позивачем розрахунку суми боргу по договору № 408 від 26.04.2007 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Балтського відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк» (АТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] вбачається, що заборгованість останньої станом на 10.10.2018 року становить 53438,47 грн., яка складається із прострочених процентів за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 30.09.2018 року у розмірі 270481,14 грн., нарахованої пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 10.10.2017 року по 10.10.2018 року у розмірі 3018,74 грн., пені за прострочені проценти за користування кредитом за період 10.10.2017 року по 10.10.2018 року у розмірі 938350 грн., інфляційних втрат від прострочених сум за кредитом за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 5130,00 грн., інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 5834,80 грн., 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 1293,40 грн. та 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 1336,89 грн. За ст.526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку встановленому договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Судом встановлено, що відповідно до рішення Кодимського районного суду Одеської області від 12.03.2010 року з відповідача на користь позивача вже стягнута у повному обсязі заборгованість за тим самим кредитним договором. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 12.03.2010 року (подання позовної заяви та винесення рішення судом про стягнення кредитної заборгованості з відповідача) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Вказане стосується нарахованих процентів за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 30.09.2018 року у розмірі 27 481,14 грн., а відповідно і нарахованої пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 10.10.2017 року по 10.10.2018 року у розмірі 9383,50 грн., а також інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 5834,80 грн. та 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 1336,89 грн., а також нарахованої пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 10.10.2017 року по 10.10.2018 року у розмірі 3018,74 грн. Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18. Що стосується вимог відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог щодо сплати процентів за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 30.09.2018 року, суд дійшов наступних висновків. У відповідності до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю Щодо заявлених позивачем вимог щодо сплати процентів за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 30.09.2018 року, то в силу наведених вище положень законодавства застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України). За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, враховуючи, що судом встановлено необґрунтованість позовних вимог щодо сплати процентів за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 30.09.2018 року, позовна давність до вказаних вимог застосуванню не підлягає. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У ст.1050 ЦК передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, позивач має право на отримання гарантій належного виконання відповідачем зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Виходячи з вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за кредитним договором та інфляційних втрат від прострочення сум за кредитом. Позивач просить стягнути вказані кошти за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року, однак відповідно до постанови про закриття виконавчого провадження від 09.08.2018 року виконавче провадження про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості на користь позивача закрито у зв`язку з фактичним виконанням відповідачем рішення суду про стягнення вищевказаної кредитної заборгованості. Отже, позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за кредитним договором за період з 10.10.2015 року по 09.08.2018 року у розмірі 387,48 грн. та інфляційних втрат від прострочення сум за кредитом за період з 10.10.2015 року по 09.08.2018 року у розмірі 5130,00 грн. За вказаних обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 181,84 грн.

Outcome: partial