Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.04.2009 належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач зареєстрована у даному житловому будинку, але не проживає у ньому з січня 2020 року. У добровільному порядку відповідач не знялася з реєстраційного обліку, а сам факт реєстрації останньої у будинку перешкоджає позивачеві в повній мірі реалізувати його право на володіння та вільне розпорядження, користування майном. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , та встановити порядок виконання судового рішення. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, не заперечувала факт її не проживання у житловому будинку [ADDRESS] та належить позивачеві понад рік, починаючи з січня 2020 року. Вважає, що перебуваючи у шлюбі з сином позивача, вона вкладала кошти у цей житловий будинок, а тому має право залишатися зареєстрованому у ньому. Суд вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.04.2009 (а.с.10). З довідки про склад сім`ї №302 від 29.01.2021 вбачається, що в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані особи, зокрема, відповідач [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується будинковою книгою (а.с.6-9). З акту фактичного проживання осіб від 03.02.2021, вбачається, що за адресою по [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , але фактично не проживає з 14 січня 2020 по даний час (а.с.15). Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Як зазначено у ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником жила або законом. Водночас, за змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У судовому засіданні достовірно встановлено та не заперечувалося відповідачем [PERSON] , що вона не проживає у будинку [ADDRESS] , починаючи з січня 2020 року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. Таким чином, в силу положень частини другої статті 64 ЖК УРСР, ч.4 ст. 156 ЖК УРСР, відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власника житлового будинку [ADDRESS] - [PERSON] , оскільки не проживала разом із ним у цьому житловому будинку, не вела спільного господарства. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останньою створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права власності майном, а тому права [PERSON] підлягають захисту відповідно до ст. 391 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений ВС у постанові №502/922/18 від 10.02.2021. Такий висновок суду узгоджується також із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування заперечень проти позову. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставинах суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки відповідач договору найму жилого приміщення в даному будинку не заключала та відсутня за місцем свого колишнього проживання більше одного року, тому вона згідно ст. 391 ЦК України має бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд вважає за необхідне застосувати вимоги ст. 267 ЦПК України встановити порядок виконання цього рішення суду, зокрема, вказавши що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації за місцем мешкання.

Outcome: approved