Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особи: [PERSON], Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зверькова Наталія Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 24 вересня 1993 року по 21 листопада 2014 року він та [PERSON] перебували у шлюбі. В період перебування у шлюбі, а саме 08 червня 2011 року відповідачем за спільні грошові кошти подружжя було придбано у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. У листопаді 2014 року він звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про поділ вищевказаної квартири як майна подружжя. Однак рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року за результатами розгляду вказаного позову, йому було відмовлено в задоволені позовних вимог. Як вбачається із вказаного рішення, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог було те, що відповідно до наданих відповідачем в судовому засіданні доказів, а саме - договору купівлі-продажу квартири від 08.06.2011 року та згоди [PERSON] від 16.05.2011 року, квартира [ADDRESS] не відноситься до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю Відповідача, оскільки придбана за її особисті грошові кошти. Однак з таким висновком Оболонського районного суду м. Києва він не погоджується та звертається до Оболонського районного суду м. Києва з даним позовом про визнання пункту 11 договору купівлі-продажу квартири від 08 червня 2011 року недійсним з наступним обгрунтуванням підстав. Так, дійсно він у травні 2011 року надавав згоду на придбання відповідачем квартири з метою підписання договору купівлі-продажу його дружиною без його особистої присутності. При цьому не передбачалося визначення особливого статусу ані відчужуваних грошових коштів, ані квартири, щодо якої у подружжя були наміри придбання. Довіряючи нотаріусу та дружині, він не вчитувався у зміст згоди від 16.05.2011 року, був впевненим у тому, що згода надається лише для того, щоб дружина могла підписати договір купівлі-продажу без його особистої присутності. Тому значення цьому документу, як такому, що може бути витлумачений всупереч його інтересам він не надав. Разом з тим, згода від 16.05.2011 року, на підставі якої було нотаріально посвідчено оспорюваний договір, не містить погодження (дозволу) його на придбання його дружиною квартири, а містить твердження про те, що квартира, яка буде придбана відповідачем, буде придбана нею за її особисті грошові кошти. Проте, дане твердження не відповідає дійсності, адже відповідач під час перебування у шлюбі не працювала, доходів не отримувала, майно, яке не відноситься до об'єктів права спільної сумісної власності не відчужувала. Спільний бюджет сім'ї складався із його доходів. Також, надана згода не має юридичної сили документа, який вимагається законом при укладенні договору купівлі-продажу квартири одним з подружжя. У згаданій згоді від 16.05.2011 року не надається згода [PERSON] на розпорядження спільними грошовими коштами, а міститься твердження про те, що квартира, яка буде придбана його дружиною, буде придбана нею за її особисті грошові кошти. Тобто визначається правовий режим володіння дружиною Позивача грошовими коштами в невизначеній сумі (право приватної особистої власності) та визначається правовий режим будь-якої квартири, яка буде набута дружиною у майбутньому. Зі змісту згоди від 16.05.2011 року вбачається, що нею ним в односторонньому порядку фактично змінюється правовий режим майна, набутого у шлюбі. Таким чином, оскільки зі змісту згоди від 16.05.2011 року вбачається зміна правового режиму майна подружжя, надана ним згода є нікчемною. Оскільки така зміна можлива лише шляхом укладення у письмовій формі з нотаріальним посвідченням двостороннього договору (шлюбного договору) між ними, яким би було конкретно визначено яке майно є об'єктом права спільної сумісної власності, а яке є особистою приватною власністю кожного з них. Факт зміни правового режиму майна подружжя не може підтверджуватись лише письмовою згодою Позивача, на якій нотаріусом засвідчено справжність підпису. Просить суд на підставі ст.ст. 60, 63, 65 СК України, ст.ст. 203, 215, 217, 368 ЦК України визнати недійсним п. 11 договору купівлі-продажу квартири від 08.06.11. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі. Відповідач та її представник просили у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. З 24.09.1993 року по 21.11.14 сторони перебували в шлюбі. 16.05.11 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу посвідчено згоду позивача, в якій зазначено, що він стверджує, що купівлю будь-якої квартири в м. Києві буде здійснено його дружино. [PERSON] за кошти, які є її особистою приватною власністю, які не внесені нею до їх спільного сімейного бюджету, не є спільною сумісною власністю подружжя. Квартира не змінить свого статусу особистої приватної власності його дружини і у випадку, якщо її вартість істотно зміниться. 08.06.11 відповідачем з [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за яким відповідач придбала квартиру [ADDRESS]. В пункті 11 договору купівлі-продажу вказано, що відповідач довела до відома [PERSON], що вона перебуває у шлюбі та укладення цього договору відбувається за заявою про згоду чоловіка, підпис на якій засвідчено Воєводіною Н.М. приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу, 16.05.11 про те, що квартира купується за особисті кошти дружини. Крім того, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.15 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя відмовлено. В рішення зазначено, що в судовому засіданні не спростовано умов договору купівлі-продажу від 08.06.11 та змісту письмової згоди в частині джерела погодження коштів на придбання квартири, а також не підтверджено придбання сторонами будь-якої іншої квартири ніж та, яка є предметом позову. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та підтверджено наданими доказами, що квартира [ADDRESS] придбавалась [PERSON] за кошти, що були її особистою приватною власністю. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, відсутні будь-які підстави вважати, що п. 11 договору купівлі-продажу суперечить вимогам цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того, слід врахувати, що в спірному п. 11 договору купівлі-продажу йдеться мова лише про згоду дану позивачем, яка відповідно посвідчена приватним нотаріусом. Також, суд враховує, що рішенням суду встановлено, що квартира є особистою приватною власністю відповідача. З викладеного,

Outcome: dismissed