Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 15\~000,00 грн. за договором позики, оформленого розпискою від 21 червня 2020 року. Враховуючи ту обставину, що відповідач грошові кошти у строки, визначені у розписці, а саме до 01.09.2020, не повернув, просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості. Крім того, просить стягнути 1\~733,35 грн. інфляційних втрат та 2\~312,88 грн. штрафу. 9 листопада 2021 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно ч.8 ст.\~128, п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України\~відповідачу будо направлено ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками до неї та роз`яснено його право подати відзив на позовну заяву і всі наявні докази, що підтверджують заперечення проти позову протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали суду про відкриття провадження у справі. Відповідач у встановлений строк відзив на позов не подав, хоча вчасно та належним чином була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи. Також, до суду не надходило\~клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, а тому відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Згідно електронного сайту Луцького міськрайонного суду Волинської області користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин, інформацію про призначені судові засідання. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідача про наявність справи у суді, але вони результатів не дали. Відповідно до\~ст. 280 ч.1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У суду є підстави для ухвалення заочного рішення. Згідно з\~ст.\~247\~ч.2\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що 21 червня 2020 року відповідачем одержано від позивача в борг грошові кошти у сумі 15\~000,00 грн., які останній зобов`язувався повернути до 01.09.2020, про що\~зазначено самим\~ [PERSON] \~у борговій\~розписці (а.с. 10). Наведені обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи оригіналом розписки. Однак, станом на час розгляду справи відповідач грошові кошти не повернув. Позивач вказує, що відповідач відмовляється повернути грошові кошти, що стало причиною звернення з позовною заявою. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлені розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передавання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Крім того, частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що \~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець за цим договором набуває тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми . Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як слідує із розписки, борг відповідачем мав бути повернутий у строки до 01.09.2020. Строк повернення коштів за договорами позик минув, однак, відповідачем грошове зобов`язання не виконано. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Враховуючи ту обставину, що позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, позику в установлені розписками строки не повернув, то таку суму боргу слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку. Судом встановлено, що сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 15\~000,00 грн., які слід стягнути з відповідача за розпискою від 21 червня 2020 року. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 1\~733,35 грн. інфляційних втрат за період з вересня 2020 року по вересень 2021 року. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу наведеної норми слідує, що за умови якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Тобто, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки укладеним між сторонами договором не було встановлено інший розмір процентів, ніж передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому нарахування позивачем процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є правомірним, та позовна вимога про стягнення з відповідача 1\~733,35 грн. інфляційних втрат підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення штрафу розмірі 2\~312,88 гривень, суд зазначає таке. Нарахування штрафу, за змістом ст. 549 ЦК України, є одним із видом цивільно-правової відповідальності, тобто є договірною санкцією. А тому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу за договором позики у розмірі 2\~312,88 гривень, оскільки зазначеним договором не встановлена відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми. При цьому, суд звертає увагу на те, що в своєму позові позивач визначає зазначену суму саме неустойкою (штрафом), посилаючись на вимоги ст. 549 ЦК України, яка дає визначення штрафу, як одного з різновидів неустойки та порядок його стягнення. Будь-яких вимог щодо стягнення процентів за користування коштами з посиланням на відповідні норми права позивач у своєму позові не ставить. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України \~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача слід стягнути 797,74 грн. сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: partial