Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив зобов'язати Кабінет Міністрів України негайно виплатити належну Позивачу заборгованість за постановою Броварського районного суду Київської області від 17.06.2011 року, визнати право Позивача на отримання рецесії за злочин зловживання владою вищого керівництва Української РСР під час ліквідації ним аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі 60 середніх заробітних плат по Україні на момент нарахування та виплати щомісячно, зобов'язати Кабінет Міністрів України включати до Державного бюджету України суми належної Позивачу рецесії. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у травні-червні 1986 року приймав участь у ліквідації Чорнобильської катастрофи. Внаслідок дії іонізуючого випромінювання отримав значну шкоду здоров'ю, втратив працездатність і став інвалідок. Броварський районний суд Київської області 17.06.2011 року підтвердив право Позивача отримувати державну пенсію в якості відшкодування збитку, завданого державою під час виконання робіт по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі не меншому ніж 8,75 мінімальних пенсій за віком. Зазначене рішення набрало законної сили. Однак, Кабінет Міністрів України відмовляється надавати відповідні кошти на виплати за рішенням суду, мотивуючі, нібито соціальним характером цих виплат і правом держави, в разі розкрадання державного бюджету України, виплачувати соціальні виплати в мінімальних розмірах, менших межі виживання для інваліда з ураженим радіацією здоров'ям. Позивач вважає, що такі дії Кабінету Міністрів України є неправомірними, оскільки, належні йому виплати не можуть бути соціальними виплатами, так як навіть у 1986 році, КЗпП Української PCP безспірно розмежував відповідальність підприємств, установ, організацій за шкоду, заподіяну робітникам і службовцям ушкодженням їх здоров'я та пенсії в порядку соціального страхування. Відповідно до Декларації ООН «Основні принципи правосуддя для жертв злочину та зловживання владою» (прийнята резолюцією 40/34 Генеральної Асамблеї ООН 29.11.1985 року, надалі - Декларація) Позивач став жертвою злочину зловживання владою і відповідно до Декларації отримав право на рецесію, яка повинна була сплачуватися в розмірі щомісячного доходу, якого він був позбавлений внаслідок злочину зловживання владою, компенсацій та соціальної допомоги. І саме на Кабінет Міністрів України, відповідно до п. 11 Декларації, як Уряд - правоспадкоємець Ради Міністрів Української PCP, покладено обов'язок надавати реституцію жертвам злочину зловживання владою. При цьому слід врахувати, що вищевказана Декларація прийнята без голосування, відповідно до Статуту ООН не потребує ратифікації і є загальновизнаною нормою міжнародного права, ввійшла до Конституції України (стаття 56) і її особове значення визначено ч. 2 ст. 64 Конституції України, яка забороняє скасовувати відповідні гарантії держави навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Вимога про визнання судом права позивача на отримання рецесії за злочин зловживання владою вищого керівництва Української PCP під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі не меншому ніж 8,75 мінімальних пенсій за віком на момент нарахування та виплати щомісячно базується на прийнятті Верховною Радою Української PCP 28.02.1991 року Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та відповідно, визнанні всієї відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності громадянами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Таким чином, Верховна Рада Української PCP гарантувала інвалідам ЧАЕС пенсію по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворіння, в розмірі відшкодування фактичних збитків. При цьому, розмір відшкодування фактичних збитків повинен розраховуватися з урахуванням вимог міжнародних договорів ратифікованих Українською PCP, якщо вони містять прямі норми, та які можуть тлумачитися тільки у відповідності до Віденської конвенції про право міжнародних договорів і не можуть суперечити імперативній нормі загального міжнародного права. Конвенція про примусову чи обов'язкову працю МОП ООН № 29 встановила для Української PCP вимоги при застосуванні примусової чи обов'язкової праці відшкодування за нещасні випадки на виробництві і професійні хвороби проводити на тих самих підставах, що і до працівників за вільним наймом, при цьому визначено, що всі форми примусової чи обов'язкової праці повинні оплачуватися за ставками, що не повинні бути нижчими від ставок, практикованих щодо подібних видів праці, причому береться найвища ставка. Тривалість нормального робочого дня кожної особи, притягненої до примусової чи обов'язкової праці визначена такою самою, як і тривалість робочого дня, практикована в умовах праці за вільним наймом, а час, пророблений понад звичайну норму, повинен оплачуватися за тими ж ставками, які практикуються при оплаті понаднормової роботи за вільним наймом. Умови оплати праці працівників зайнятих на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, встановлений Постановою Кабінету Міністрів Української PCP № 207-7 від 10.06.1986 року «Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій та установ, зайнятих на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та запобіганням забрудненню навколишнього середовища», якою з моменту аварії 26.04.1986 року: - установили, что оплата труда работников, занятых на работах в третьей, второй и первой зонах опасности, производится соответственно в четырех-, трех- и двукратном размерах, сверх среднемесячной заработной платы, исходя из тарифной ставки /оклада/, установленной по основному месту работы. - установили работникам предприятий, организаций и учреждений, выполняющих работы, связанные с ликвидацией последствий аварии на Чернобыльской АЭС и предотвращением загрязнения окружающей среды, дополнительную оплату труда за работу в ночное время в размере 35 процентов часовой тарифной ставки /оклада/ за каждый час работы в ночное время и максимальный размер премии - 60 процентов тарифной ставки /оклада/ в месяц. Кодекс законів про працю Української PCP містив обов'язкові вимоги, які встановлювали нічний час з 10 години вечора до 6 години ранку, та визначали оплату праці в надурочний час за перші дві години в полуторному розмірі, а за наступні години в подвійному розмірі. Норми Цивільного кодекс Української PCP визначали, що якщо міжнародним договором СРСР або Української PCP встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить радянське цивільне законодавство, то застосовуються правила міжнародного договору. Вимога про зобов'язання Кабінету Міністрів України включати до Державного бюджету України суми належної позивачу рецесії є формою реалізації права наданого позивачу міжнародними договорами. Будучи належним чином повідомленим про судовий розгляду, позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд, в судове засідання не з'явився. Причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суду дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність нез'явившихся осіб. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Броварського районного суду Київської області від 17.06.2011 задоволено позовні вимоги [PERSON], визнано протиправними дії УПФ у м. Броварах Київської області щодо непроведення позивачу перерахунку державної та додаткової пенсії у відповідності до ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов'язано у м. Броварах Київської області здійснити з 02.06.2011 р. перерахунок та виплату Позивачу розміру державної та додаткової пенсії у відповідності до ст. ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком та 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням проведених виплат. Вказане рішення набрало законної сили. Судовим розглядом встановлено, що Кабінет Міністрів України стороною у вищевказаній справі, позовних вимог до Кабінету Міністрів України заявлено не було. Відповідно до статті 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Частиною сьомою статті 54 вищевказаного Закону визначено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньомісячного заробітку для призначення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, призначеної відповідно до статті 54 цього Закону, також визначається Кабінетом Міністрів України (частина четверта статті 57 Закону). Прикінцевими положеннями Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що норми і положення статей Законів України, що регулюють усі соціальні виплати застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2015 рік. При цьому, відповідно до пункту 6-7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», зокрема, норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Таким чином, державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема, актами Кабінету Міністрів України. В рішеннях Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 зазначено, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави. Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей. На даний час обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи проводиться згідно до Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210, зазначена постанова чинна та підлягає виконанню. Разом з тим, вищевказаними нормами чинного законодавства України виплата позивачу рецесії за злочин зловживання владою вищого керівництва Української РСР під час ліквідації ним аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі 60 середніх заробітних плат по Україні на момент нарахування не передбачено, в зв'язку з чим, вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про зобов'язання Відповідача включати до Державного бюджету України суми належної позивачу рецесії, судом встановлено, що органи виконавчої влади наділені дискреційними повноваженнями, а суди не вправі втручатися в діяльність органів державної влади при здійсненні ними владних управлінських функцій, оскільки таке втручання виходить за межі завдань цивільного судочинства, виходять за межі цивільної законодавства, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше на встановлено законом, а тому, позовні вимоги про зобов'язання вчинити дії є безпідставними. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів. У відповідності до п. 1 Положення «Про Пенсійний фонд України» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014року № 280 (далі - Положення), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Згідно до п. 3 Положення, завданнями Пенсійного фонду України є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Враховуючи наведене, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки, позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засідання, Позивачем не доведено, що саме Відповідачем порушено його права, свободи чи інтереси, а обраний позивачем спосіб захисту з підстав зазначених позивачем, задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed