Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що він перебував у шлюбі з [PERSON], який зареєстрований 12 лютого 1996 року. Вказаний шлюб розірвано 27 серпня 2013 року. В період шлюбу за спільні кошти було придбано майно - квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS], автомобіль « Део матис» державний номер [NUMBER], меблі та побутову техніку. Все вказане майно позивач просить розподілити та визнати за ним право власності на 1\\2 частину вказаної квартири, 1\\2 частину автомобіля, а також визнати право власності на диван, шафу купе, пральну машинку, телевізор, шафу у вітальні, музичний центр, супутникову антену. В судовому засіданні представник позивачки наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти вказаних позовних вимог та зазначила, що в 1996 році уклала шлюб з відповідачем фіктивно, так як він на той час відбував покарання і для застосування УДЗ йому необхідно укласти шлюб, також вказала суду на те, що автомобіль є власністю її сестри, а вона лише брала його на час для здійснення роботи, щодо меблів та побутової техніки зазначила, що як вказана побутова техніка так і меблі в квартирі відсутні, так як позивач їх вивід та продав, крім того зазначила, що крім вказаного позивач викрав в неї срібло та дорогоцінності. Третя особа заперечувала проти позову, зазначила, що її батько - [PERSON] з ними однією родиною не мешкав, тривалий час знаходився в місцях позбавлення волі, жодним чином не приймав участь у придбанні квартири та інших речей. На разі має іншу родину, не приймає участі в утриманні квартири та не надає допомоги їй та її матері. Суд вислухавши думку учасників судового розгляду, приходить до наступного. Сторони перебували в шлюб, який було укладено 12 лютого 1996 року, та посвідчений Вакрушевським м\\р міста Красний Луч Луганської області, актовий запис № 15. Відповідно до рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 серпня 2013 року вказаний шлюб розірвано. Від вказаного шлюбу сторони мають повнолітню дитину [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право власності від 06 січня 1998 року [PERSON] та [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. 11 березня 1998 року вказана квартира продана, відповідно до договору купівлі- продажу [NUMBER]. Відповідно до договору купівлі- продажу [NUMBER] від 18 березня 1998 року [PERSON] придбала квартиру , розташовану за адресою [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі- продажу від 18 жовтня 2010 року та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля « Део матиз» державний номер [NUMBER] його власником є [PERSON]. Вказаним автомобілем [PERSON] мала право керувати на підставі довіреності від 25 жовтня 2010 троку, яка видана на п'ять років, тобто до 25 жовтня 2015 року. На разі дія вказаної довіреності скінчилась. Судом досліджена довідка з місця проживання, відповідно до якої [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 17.01.2001 року. Відповідно до довідки від 13 червня 2014 року № 3431, виданої « КЗОЗ « Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3№ [PERSON] перебуває на обліку в КЗОЗ « ХМПНД № 3» та є інвалідом дитинства з 1991 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вказаний автомобіль - є її власністю та не розуміє чому на нього претендує позивач. Суду надані письмові пояснення [PERSON] та [PERSON], які зазначають в своїх поясненнях, що родина [PERSON] переїхала до спірної квартири в 1998 році. Сварок в родині вони не чули. Проте сторонами не надано жодного доказу про наявність та придбання побутової техніки та меблів, яке просить розділити позивач. А ті, копії документів, які долучені до матеріалів справи [PERSON], у суду викликають сумнів та не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази, так як є копіями, не містять необхідні дані для ідентифікації саме того майна що придбане сторонами під час шлюбу, не містять грошової оцінки майна. Суд окремо наголошує на тому факті, що у справі за клопотання представника позивача призначались та направлялись для проведення дві судово - товарознавчі експертизи. Суд надав час сторонам для надання додаткових доказів у справі. Проте експертні установи повернули ухвали суду про призначення та проведення експертиз без виконання в зв'язку з невиконанням клопотання експерта і в перше і в друге, додаткових доказів сторони не надали. Судом роз»яснені сторонам по справі вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тих обставин, що докази подаються сторонами, а судом тільки оцінюються. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ч 3 ст.61 ЦПК України обставини ,встановлені судовим рішенням в цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини. Правовідносини між подружжям носять довготривалий характер, але позивач з звернувся до суду в 2014 році, після введення в дію Сімейного Кодексу України 2004 року, на підставі чого суд вважає за можливе застосування і норм Сімейного Кодексу України. На підставі вимог ст.22 КпШс України 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин , майно , яке набуто подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно вимог ст.23 КпШс України 1969 року, майном, яке набуте під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України 2004 року майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. На підставі ч 1 ст.61 СК України об»єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення , зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сім»ї. Згідно ч 3 ст.70 СК За рішенням суду частка майна дружини ,чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка , за умови, що розмір аліментів, які вона одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно вимог ст.71 СК України 1) Майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна ,спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.2) Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ним. 3) Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професіональній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другом з подружжя. 4) Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру ,земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом України.5) Присудження одному з подружжя відповідної грошової компенсації можливе за умови попереднього вчення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. На підставі ст.41 Конституції України кожен має право володіти ,користуватися та розпоряджатися майном. На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. На підставі ст.ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. На підставі вимог ч 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - « Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….» Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- « Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3ст.368 ЦК ), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які за законом не можуть їм належати(виключені з цивільного обороту),незалежно від того на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя ,зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному , дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами тощо. П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї(ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть ,якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження)речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов»язковим або добровільним особистим страхуванням ,якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.» У відповідності з п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 «вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно відбувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутою правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності встановлена судом (ст.328ЦК )». Згідно статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Враховуючи все вищевикладене, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. Приймаючи таке рішення, суд виходить з того, що доведеними є лише обставини придбання квартири під час шлюбу. Інші правові підстави отримання майна позивачем не доведені та не надано доказів їх виникнення. Разом з тим в даній ситуації, суд вважає за справедливе відійти від рівності часток подружжя при розподілі, та визнати за позивачем лише 1\\3 частину вказаної квартири, в решті позовних вимог відмовити, як в недоведених. На підставі вимог ч 1ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з метою гуманності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] частково обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial