Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що розпорядженням (наказом) від 16.03.1995 року №2410 Бериславським Бюро приватизації житла, йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. В даній квартирі з 11.08.2001 року зареєстрована його донька [PERSON], [INFO], яка з 2002 року в квартирі не проживає, не використовує її за призначенням, що підтверджується актом від 11.10.2016 року, складеного членами АОСББ «Добробут», актом обстеження матеріально-побутових умов від 20.09.2016 року. Просить винести рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою №8 в будинку 69 по вулиці Губайдуліна в місті Бериславі Херсонської області. Наявність реєстрації [PERSON] позбавляє позивача, як власника житла, у повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Позивач в судове засідання не з»явився, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності на задоволенні позову наполягав. Відповідач в судове засідання не з»явилась, про день, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, причина неявки суду невідома. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними у матеріалах справи доказами. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224-225 ЦПК України. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази . З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Перевіривши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.03.1995 року виданого Бюро приватизації на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 51.0 кв.м, житловою площею 29.1 кв.м (а.с.4, 12-13), право на яку зареєстровано в БТІ м.Берислава (а.с.5). Згідно домової книги та довідки про склад сім»ї в зазначеній квартирі зареєстровані та проживають позивач з дружиною [PERSON] та онуком [PERSON]П.(а.с.8-10,17,22) та зареєстрована з 11.08.2001 року відповідачка по справі [PERSON] (а.с.8-10, 14-16). Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.391 ЦК України, ст.9 ЖК України та ст..1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин з власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі позивача з 2002 року, тобто протягом 14 років, що підтверджується актом про не проживання та відсутності особистих речей складени 11.10.2016 року членами ОСББ «Добробут» (а.с.18) та актом обстеження матеріально-побутових умов складеним Бериславською міською радою Херсонської області №947 від 20.09.2016 року (а.с.20), тому існують підстави для застосування ст. 405 ЦК України та визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 41,47 Конституції України, на підставі ст.391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України

Outcome: approved