Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилався на те, що йому на підставі договору дарування від 21.07.2016 року належить на праві власності квартира №11, що по вул. Головній, 281 м.Чернівці. У вказаній квартирі окрім нього колишнім власником було зареєстровано [PERSON] у якості члена його сімї. Однак, відповідач з моменту реєстрації свого місця проживання у вказаній квартирі не проживала, її реєстрація носить виключно формальний характер, оскільки остання перебуває за кордоном. Таким чином, [PERSON] за вказаною адресою не проживає, обовязки по сплаті комунальних послуг не виконує та має інше місце проживання. Будь-яких речей відповідача за вказаною адресою не має. Також позивач вказував на те, що право відповідачки як члена сімї колишнього власника на користування зазначеної квартирою припинилося у звязку з втратою власником права власності на житло. Реєстрація місця проживання [PERSON] у його квартирі перешкоджає йому у реалізації його повноважень власника. Просив позов задовольнити, визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №11, що по вул. Головній, 281 м. Чернівці. Позивач у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомила. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 21.07.2016 року належить на праві приватної власності квартира №11, що знаходиться в м.Чернівці по вул. Головній, 281 (а.с.7-8). Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO] у якості члена сімї колишнього власника квартири (а.с.10). Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З акту КЖРЕП №11 від 13.10.2016 року вбачається, що відповідач [PERSON] у даній квартирі дійсно зареєстрована, однак не проживає за вказаною адресою (а.с.11). Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином, виникнення права власника будинку (квартири) та членів його сімї на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже припинення права власності особи на будинок припиняє право власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст.57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року, яка є обов'язковою для всіх судів. За таких обставин суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved