Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 25 лютого 2013 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення у цивільній справі № 1527/2-2857/11 за позовом [PERSON] до ВАТ «АТП-15142» про відшкодування матеріальної шкоди, витрат на лікування, за яким позовні вимоги були задоволені частково, а саме - стягнуто з ВАТ «АТП-15142» на користь [PERSON] суму витрат на придбання ліків у розмірі 33 736,00 грн., вартість санаторно-курортного лікування у розмірі 2 334 грн. 76 коп., заборгованість за додаткове (посилене) харчування на період з жовтня 2008 по листопад 2012 року у розмірі 117 292,00 грн., а всього стягнуто суму у розмірі 154 826 грн. 76 коп.; стягнуто з ВАТ «АТП-15142» на користь [PERSON] щомісячно та довічно витрати за додаткове (посилене) харчування у розмірі 2 393 грн. 78 коп.; 21.05.2013 року апеляційний суд Одеської області постановив ухвалу, якою відхилив мою та ВАТ «АТП-15142» апеляційні скарги, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.02.2013 року - залишив без змін. 17.06.2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу про відмову [PERSON] та ВАТ «АТП- 15142» у відкритті касаційного провадження. Як встановлено судами, 26 жовтня 1995 року біля 17:00 годин водій автобуса «ЛІАЗ 677», реєстраційний номер [NUMBER], що належав на праві власності ВАТ «АТП- 15142», [PERSON], який перебував у трудових правовідносинах із зазначеним підприємством, порушуючи пункт 12.3. правил дорожнього руху, рухаючись по вулиці Старомиколаївська у місті Одесі, не вжив заходів зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого наїхав на автомобіль «Москвич 2140», реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON], та належав останньому разом із дружиною [PERSON] на праві спільної власності. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 20.11.2004 року [PERSON] визнаний винним у скоєні злочину, передбаченому ст. 215 ч.2 КК України, йому було призначене покарання у вигляді двох років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.02.2004 року вказаний вирок був залишений без змін. Позивачка зазначає, що в результаті ДТП їй - [PERSON] були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, та згідно висновку судмедекспертизи № 60/3068 від 20.02.1997 року вона втратила загальну працездатність на 45%, працездатність по зору на 35%, всього працездатність втрачена на 80%, окрім цього був пошкоджений автомобіль «Москвич 2140». Оскільки до теперішнього часу рішення судів не виконані, жодної виплати з боку відповідача на користь позивачки не було зроблено, вона змушена була звернутись до суду із даним позовом. Позивачка в судові засідання з,являлась, але 30 липня 2015 року звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутністю у зв,язку з погіршенням здоров,я, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з,явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив. Суд ухвалює заочне рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, про що не заперечував позивач в своїй заяві . З'ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 25 лютого 2013 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення у цивільній справі № 1527/2-2857/11 за позовом [PERSON] до ВАТ «АТП-15142» про відшкодування матеріальної шкоди, витрат на лікування, за яким позовні вимоги були задоволені частково, а саме - стягнуто з ВАТ «АТП-15142» на користь [PERSON] суму витрат на придбання ліків у розмірі 33 736,00 грн., вартість санаторно-курортного лікування у розмірі 2 334 грн. 76 коп., заборгованість за додаткове (посилене) харчування на період з жовтня 2008 по листопад 2012 року у розмірі 117 292,00 грн., а всього стягнуто суму у розмірі 154 826 грн. 76 коп.; стягнуто з ВАТ «АТП-15142» на користь [PERSON] щомісячно та довічно витрати за додаткове (посилене) харчування у розмірі 2 393 грн. 78 коп.; 21.05.2013 року апеляційний суд Одеської області постановив ухвалу, якою відхилив мою та ВАТ «АТП-15142» апеляційні скарги, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.02.2013 року - залишив без змін. 17.06.2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу про відмову [PERSON] та ВАТ «АТП- 15142» у відкритті касаційного провадження. Як встановлено судами, 26 жовтня 1995 року біля 17:00 годин водій автобуса «ЛІАЗ 677», реєстраційний номер [NUMBER], що належав на праві власності ВАТ «АТП- 15142», [PERSON], який перебував у трудових правовідносинах із зазначеним підприємством, порушуючи пункт 12.3. правил дорожнього руху, рухаючись по вулиці Старомиколаївська у місті Одесі, не вжив заходів зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого наїхав на автомобіль «Москвич 2140», реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON], та належав останньому разом із дружиною [PERSON] на праві спільної власності. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 20.11.2004 року [PERSON] визнаний винним у скоєні злочину, передбаченому ст. 215 ч.2 КК України, йому було призначене покарання у вигляді двох років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.02.2004 року вказаний вирок був залишений без змін. В результаті ДТП позивачці були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, та згідно висновку судмедекспертизи № 60/3068 від 20.02.1997 року вона втратила загальну працездатність на 45%, працездатність по зору на 35%, всього працездатність втрачена на 80%, окрім цього був пошкоджений автомобіль «Москвич 2140». У 2012 році вона звернулась до суду з позовом до ВАТ «АТП-15142» про відшкодування матеріальної шкоди, витрат на лікування де просила, зокрема, в порядку ст. 455 ЦК Української PCP 1963 року стягнути з відповідача заробіток, втрачений внаслідок втрати та зменшення працездатності у розмірі 397 711,00 грн. за період з квітня 1996 року по серпень 2012 року. Оскільки її сума заробітку становила 450 доларів США, то компенсація становить (450*80%=360 доларів США) 360 доларів США, яку вона також просила стягувати щомісячно з ВАТ «АТП-15142» довічно. Відмовляючи в задоволені позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанції, виходив із того, що договір, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] є договором підряду, а тому правовідносини щодо нього повинні регулюватися главою 28 «Підряд» ЦК Української PCP 1963 року; що зазначені правовідносини не можна вважати трудовими, а тому ВАТ «АТП-15142» не може нести відповідальність по виниклим договірним зобов'язанням між [PERSON] та [PERSON], а тому до них не застосовується положення ст. 455 ЦК Української PCP 1963 року. Однак, відповідно до ст. 441 ЦК Української PCP 1963 року організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, а згідно ст. 455 цього Кодексу в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо). Аналогічні за змістом норми містяться й в новому ЦК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, а у відповідності з ч. 1 ст. 1195 цього Кодексу фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 2 ст. 1195 ЦК України, у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів (ч.3 цієї статті). Як вбачається з ч. 4 Прикінцевих та перехідні положень ЦК Украйни, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом Украйни, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, оскільки правовідносини щодо каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи є тривалими, до спірних відносин, які виникли між [PERSON] та ВАТ «АТП-15142», слід застосовувати норми ЦК України 2004 року. Дана правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.02.2012 року (реєстраційний номер рішення в Єдиному реєстрі судових рішень України - 21840975). Як вбачається з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.03.2012 року (реєстраційний номер рішення в Єдиному реєстрі судових рішень України - 22464213), розмір відшкодування у разі каліцтва фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, слід визначати у відсотках, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, яка встановлюється Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Відповідно до п.12, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що коли протягом 24 місяців, які передували ушкодженню здоров'я, потерпілий не мав певних джерел доходів, розмір відшкодування визначається виходячи із встановленого законом мінімального розміру заробітної плати. Відшкодування виплачується незалежно від одержуваних потерпілим пенсії, заробітку, доходів і стипендії.». Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. До теперішнього часу рішення судів не виконані, жодної виплати з боку відповідача на користь позивачки не було зроблено, в звязку з чим вона змушена була звернутись до суду із даним позовом до якого додала розрахунки заборгованості, які складаються з заборгованості по виплаті середнього мінімального заробітку з 1996 року по 2015 рік з урахуванням індексації та 3% річних на суму 157918,46 гривень, по відшкодуванню витрат пов'язаних з придбанням ліків в період з 2013 року по 2015 рік у відповідності з рецептом лікарів на суму 39 270,44 гривень, розрахунку цін тижневого меню на додаткове харчування на січень-травень 2015 року на суму 29 077,65 гривень, розрахунку вартості додаткового харчування з листопада 2012 року по липень 2015 року з урахуванням індексації та 3% річних на суму 147 519,00 гривень. На підтвердження своїх доводів та визначених цін позивачка додала до тексту позовної заяви копії квитанцій на придбання ліків та копії призначень та рецептів, а також відповіді з Управління статистики, ТОВ «Таврія-В», ТОВ «Фоззі - Південь Україна». Разом з цим, позивачка зазначила, внаслідок різкого зростання цін на продукти харчування сума грошових коштів на додаткове (посилене) харчування, яку стягнено з «АТП-15142» на її користь щомісячно та довічно у розмірі 2 393 грн. 78 коп. є вкрай недостатньою, в зв'язку з чим просила суд збільшити суму грошових коштів на додаткове (посилене) харчування починаючи з серпня 2015 року та довічно та встановити її на рівні 6059,00 гривень. Відповідно до ч.1 ст.1208 ЦК України, за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.1208 ЦК України, за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду. Згідно ч.1ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Outcome: approved