Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу, вказуючи, що 24.06.2008 р. сторони уклали договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 3-го поверху № 1, 4, 5, 6, 7 площею 170,7 кв.м., та 1/2 частини приміщень спільного користування № 2, 3, 10, 14, 17, 18, 19, 20 площею 139,2 кв.м. в літ А-3, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Договір був посвідчений нотаріусом [PERSON], право власності на нерухоме майно зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Одночасно з укладанням зазначеного договору того ж дня, 24.06.2008 р., між сторонами був укладений Попередній договір, також посвідчений нотаріусом [PERSON], за умовами якого сторони зобов'язались у строк до 25.12.2008 р. укласти зворотній договір купівлі-продажу цих же приміщень. Вважає, що укладений 24.06.2008 р. договір купівлі-продажу нежитлових приміщень є фіктивним, оскільки позивач не передавав відповідачеві зазначену у договору суму грошей в якості оплати за приміщення; саме приміщення та технічна документація на нього відповідачеві також не передавалось. В спірних приміщеннях з 1965 р. знаходиться ательє з пошиття одягу, одним з власників та засновників є позивач, який фактично ним володіє та користується, а також утримує його. Відповідач ніколи не здійснював підприємницьку діяльність в зазначених приміщеннях, не укладав будь-яких угод щодо їхї передачі будь-кому у користування. Укладаючи Попередній договір, сторони не мали на меті створити реальні наслідки договору купівлі-продажу, тобто забезпечити перехід права власності на нежитлові приміщення від позивача до відповідача. Просить з підстав, передбачених ч.1 ст.215, ч.5 ст.203 ЦК України, визнати договір купівлі-продажу від 24.06.2008 р. недійсним та застосувати правові наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що оскаржуваний правочин був укладений за згодами дружин позивача та відповідача, для надання [PERSON] можливості отримання банківського кредиту під заставу вказаного нерухомого майна. В подальшому [PERSON] кредит не отримував, проте позивач забув про необхідність укладання зворотнього договору купівлі-продажу. Категорично заперечувала проти залучення в якості третьої особи дружини відповідача, [PERSON] Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що він дійсно укладав оспорюваний правочин для отримання в подальшому банківського кредиту під заставу нежитлових приміщень, проте грошові кошти за них позивачеві не передавав, до діяльності цеху, що знаходиться в цих приміщеннях, ніякого відношення не має. Перешкод для укладання зворотнього договору купівлі-продажу спірних приміщень ані він, ані позивач не мали. Третя особа - [PERSON] проти позову заперечувала, вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Пояснила, що її чоловік, відповідач [PERSON], дійсно у 2008 р. за її згодою уклав договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з позивачем, який на той час мав намір розлучитись та не бажав ділити майно зі своєю дружиною. Для проведення розрахунків у нотаріуса [PERSON] та [PERSON] залишались наодинці. Після укладення угоди право власності було зареєстровано в КП «БТІ» на ім'я [PERSON] Вважає, що позивач не мав ніяких перешкод оскаржити цей договір у встановлений строк, який пропустив без поважних причин, просить застосувати наслідки сплину позовної давності. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про наступне. Згідно ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ч.1 ст.215 ЦК України передбачено , що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину третьою стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що 24.06.2008 р. сторони уклали нотаріально посвідчений письмовий договір купівлі - продажу, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбав нежитлові приміщення 3-го поверху № 1, 4, 5, 6, 7 площею 170,7 кв.м., та 1/2 частини приміщень спільного користування № 2, 3, 10, 14, 17, 18, 19, 20 площею 139,2 кв.м. в літ А-3, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно п.п.3, 5 вказаного договору, продаж зазначених нежитлових приміщень провадиться за 92 970,00 грн. і факт проведення повного розрахунку ще до підписання цього договору, отримання продавцем [PERSON] усієї суми, відсутність будь-яких матеріальних та фінансових претензій продавця до покупця [PERSON] - сторони підтверджують. Оскільки на час укладання вказаного договору відповідач перебував у шлюбі, що ним не оспорюється, купівлю-продаж вчинено за згодою дружини продавця, [PERSON], та дружини покупця, [PERSON], про що зазначено у п.п.6, 7 договору. 26.06.2008 р., право власності на спірні приміщення було зареєстровано в КП «ХМБТІ» на ім'я [PERSON], про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, та внесені відповідні зміни до технічного паспорту на громадський будинок (а.с.8, 9). Таким чином, вказана реєстрація права власності органом державної реєстрації є реальним настанням правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу. Крім того, 24.06.2008 р. сторони уклали нотаріально посвідчений попередній договір, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] зобов'язались у строк не пізніше 25.12.2008 р. укласти договір купівлі-продажу цих нежитлових приміщень, які є власністю [PERSON] (а.с.13). Таким чином, попередній договір також підтверджує належність спірних приміщень саме [PERSON] та не є доказом недійсності оспорюваного правочину. [PERSON] з 15.12.2005 р. зареєстрований як СПД-ФО, тобто має право на зайняття підприємницькою діяльністю, зокрема, і використовуючи спірні приміщення ( а.с.19). Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. На думку суду, позивачем не надано доказів, які б безспірно свідчили про фіктивність оспорюваного правочину, її безгрошовість тощо. Визнання позову відповідачем [PERSON] суд не приймає, оскільки таке визнання порушує права, свободи та інтереси його дружини [PERSON], яка вважає спірне майно таким, що підлягає розподілу як придбане в період шлюбу, тобто спільним сумісним майном подружжя. Оскільки при зверненні до суду позивачем пропущена позовна давність, передбачена ст.257 ЦК України, проте судом не встановлено порушення права позивача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову по суті заявлених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed