Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на 1/3 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] . У 24.05.2001 році отримала свідоцтво про приватизацію квартири на трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак у 2004 році загинув [PERSON] , після смерті якого позивач успадкувала його частку у квартирі. 2 липня 2018 року рішенням суду був позбавлений права власності на частку у цій квартирі [PERSON] , котрий тривалий час, тобто з 2005 року проживає за кордоном. Вказує, що постійно володіє та користується цим майном, оскільки проживає у вищевказаній квартирі із 1962 року. На підставі наведеного, просила суд визнати за нею право власності на 1/3 кварти, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та розгляд справи проводити у її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з`явивився, жодних заперечень, доказів, суду не подав, хоча належним чином був повідомлений про день і час розгляду справи, а тому суд вважає можливим провести заочний розгляд справи по наявних доказах відповідно до ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.6). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.07.2018 року визнати розпорядження від 24.05.2001 року, видане відділом приватизації житла фонду міського майна Луцького міської ради в частині приватизації квартири № [ADDRESS] за [PERSON] недійсним. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності від 24.05.2001 року, видане відділом приватизації житла фонду міського майна Луцького міської ради на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру № [ADDRESS] в частині визнання права приватної сумісної власності за [PERSON] . (а.с. 8-зворот). На підставі вказаного рішення розпорядженням Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 13.09.2018 року №733-в внесено відповідні зміни у розпорядження «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 7). Відповідно до приписів ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до пункту 9 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Такий спосіб виникнення права власності, як набувальна давність можливий за умови сукупності обставин, зазначених в ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчитись визначений законом строк, який для нерухомого майна складає десять років. Відкритість та безперервність означають, що особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, а також що протягом встановленого законом строку титульний володілець не заявляв вимог про повернення йому майна. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року роз`яснено,що при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Суд встановив, що позивач добросовісно користується квартирою [ADDRESS] більше 10 років, у зв`язку з чим отримала право на визнання за нею права власності за набувальною давністю на вказану квартиру. Частиною 4 статті 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Луцької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю підлягає до задоволення.

Outcome: approved