Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання батьківства позивача щодо дитини відповідача. На обґрунтування вимог позивач в позові зазначив, що сторони проживали однією сімєю в 2013 році близько шести місяців та в подальшому їх відносини погіршились та вони припинили спільне проживання. В період спільного проживання сторін відповідач завагітніла та [INFO] року народила сина [PERSON]. Позивач вважає себе біологічним батьком дитини відповідача, підтверджуючи це показаннями свідків, зовнішньою схожістю позивача з дитиною, тому просив визнати його батьком дитини відповідача. 04.01.2018 року було відкрите провадження у справі. 07.02.2018 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача заперечила проти задоволення позову, вказавши, що позивач не є біологічним батьком дитини та дитина відповідача походить він іншого чоловіка. Крім того, позивачем на надано доказів на підтвердження свого позову та позивач не ставить питання про внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини. 21.02.2018 року позивач надав відповідь на відзив, в якому позивач вказав, що заперечення відповідача щодо позову необґрунтовані та підтримав позов про визнання батьківства. За клопотанням позивача ухвалою суду від 28.02.2018 року була призначена по справі судово-медична молекулярно-генетична експертиза для вирішення питання походження дитини відповідача від позивача та провадження у справі зупинене. 06.09.2018 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи від 03.09.2018 року №226, у звязку з чим ухвалою суду від 10.09.2018 року провадження у справі було поновлене. 01.10.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду на 25.10.2018 року на 13.00 год. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали та заперечили проти задоволення позову. Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні у справі матеріали (довідку Привільненської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 12.12.2017 року №1193/04-09; повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи від 03.09.2018 року №226; свідоцтво про народження [PERSON], фотознімки), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених вимог та на підставі поданих сторонами доказів, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року відповідач [PERSON] народила сина [PERSON]. Відповідно до наданого суду свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], батьком дитини записано [PERSON]. Позивач вважає себе біологічним батьком дитини, у звязку з чим звернувся до суду з відповідним позовом до відповідача. Зі свідчень відповідача [PERSON], допитаної в суді в якості свідка, позивач проживав однією сімєю з відповідачем з січня 2013 року до початку червня 2013 року, після чого з червня 2013 року відповідач відновила відносини з [PERSON], з яким з серпня 2013 року вони проживають однією сімєю, дитина відповідача фактично походить саме від [PERSON] Свідок [PERSON] (мати позивача) в суді пояснила, що з 16.02.2013 року по вересень 2013 року сторони проживали однією сімєю, після того, як сторони припинили спільне проживання позивач повідомляв свідку, що [PERSON] вагітна та в подальшому що вона народила дитину, позивач вважає себе батьком дитини у звязку із вказаними обставинами та зовнішньою схожістю позивача і дитини, з якою позивач періодично бачився та спілкувався до 2016 року. Зі свідчень [PERSON] слідує, що він знайомий з відповідачем зі шкільного віку та спілкувався з нею до 2012 року. З початку червня 2013 року вони з відповідачем проживають однією сімєю та відповідач повідомляла йому, що він є батьком її дитини, яка також постійно проживає з ними. Позивача свідок вперше побачив вже в суді. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. За ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Аналіз процитованих вище норм вказує на те, що суд за ст. 128 Сімейного кодексу України може визнати батьківство особи, яка вважає себе батьком дитини, за її позовом до матері дитини за обовязкової наявності двох умов: по-перше, відомості про батька в актовому записі про народження дитини внесені на підставі ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України, по-друге, за умови надання суду належних та достатніх відомостей, що засвідчують походження дитини від певної особи. Таким чином, виходячи з положень ст. 12, 13, 81 ЦПК України та ст. 128 Сімейного кодексу України саме позивач, вважаючи себе батьком дитини при наявності заперечень щодо цього матері дитини, має належними допустимими та достатніми доказами довести обґрунтованість своїх вимог. При цьому, доказуванню позивачем підлягає не лише походження дитини від нього, а й підстави внесення запису про батька дитини до актового запису про народження дитини, оскільки це є суттєвою обставиною відповідно до положень ст. 128 Сімейного кодексу України, а для встановлення вказаних обставин необхідною є копія актового запису про народження дитини та витягу з відповідного реєстру актів цивільного стану. Про необхідність надання таких відомостей або про заявлення відповідного клопотання про їх витребування судом позивачу було розяснено у відповідності до ч.2 ст. 12 ЦПК України на підготовчому засіданні, яке відбулось 07.02.2018 року, та згідно зі ст. 197 ЦПК України позивачу судом було розяснено які обставини входять до предмета доказування та які докази мають бути подані, проте позивач відповідних клопотань не заявляв, а суд згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Що ж стосується безпосередньо доказів про походження дитини, то свідки повідомили суду різну інформацію щодо часу припинення спільного проживання однією сімєю позивача та відповідача і початку проживання однією сімєю відповідача з [PERSON], крім того, всі допитані судом свідки фактично заінтересовані в результатах розгляду даного позову, за такого власне самих показань свідків недостатньо, з врахуванням того, що сам по собі факт спільного проживання чоловіка та жінки та сімейних відносин між ними ще не є однозначним підтвердженням походження дитини від чоловіка, з яким ця жінка проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу. Надані позивачем фотографії на підтвердження його зовнішньої схожості з дитиною лише дають підстави для припущення про походження дитини від нього, проте доказування відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватись на припущеннях. Як вказано вище, за клопотанням позивача ухвалою суду від 28.02.2018 року була призначена по справі судово-медична молекулярно-генетична експертиза для вирішення питання походження дитини відповідача від позивача та провадження у справі зупинене. Відповідача було зобовязано зявитись разом з малолітньою дитиною для проведення експертизи, а позивача сплатити вартість вказаної експертизи відповідно до ч.2 ст. 135 ЦПК України. 06.09.2018 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи від 03.09.2018 року №226, у звязку з чим ухвалою суду від 10.09.2018 року провадження у справі було поновлене. З вказаного повідомлення слідує, що 13.04.2018 року для відбору порівняльних зразків зявився лише позивач [PERSON], відповідач з дитиною не зявилась, при цьому експерту також не було надано завіреної копії документа, що посвідчує оплату рахунку від 12.03.2018 року №29. На повторну дату 02.07.2018 року для відбору порівняльних зразків зявився лише позивач [PERSON], відповідач [PERSON] з дитиною не зявилась, при цьому експерту знову не було надано завіреної копії документа, що посвідчує оплату рахунку від 12.03.2018 року №29. При цьому, експерт в повідомленні не вказує, що оплата вартості експертизи була вторинною або менш важливою обставиною, аніж особиста участь сторін у відібранні зразків для експертизи. Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Проте в даному випадку суд не має достатніх підстав для застосування положень ст. 109 ЦПК України щодо однієї із сторін, оскільки згідно з повідомленням експерта про неможливість проведення експертизи від 03.09.2018 року №226 фактично обидві сторони не вчинили необхідних дій для проведення експертизи, а саме відповідач двічі не зявився та не забезпечив явку дитини для відібрання зразків, а позивач (на якого ухвалою був покладений обовязок щодо оплати витрат на залучення експерта) двічі не надав експерту доказів оплати рахунку на проведення експертизи. За такого, з врахуванням принципу рівності перед судом, суд не в праві застосувати до однієї зі сторін положення ст. 109 ЦПК України. Оскільки сторонами надано суду взаємовиключні показання свідків та позивачем, незважаючи на відповідні розяснення суду в порядку ст. 12 ч.2, 197 ЦПК України не надано інших належних достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд зобовязаний відповідно до принципу змагальності відмовити в задоволенні позову. Оскільки позов не підлягає задоволенню, то відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного ст. 128 Сімейного кодексу України та

Outcome: dismissed