Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з позовом, який заявою від 05.08.2020 зменшив і просить стягнути основну заробітну платуу розмірі 27942 гривень, доплату за шкідливі умови праці в розмірі3173 гривень, надбавку за роботу в нічний час в розмірі1336 гривні, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 42981,52 гривні, а всього стягнути 75432,52 гривні та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень. Обґрунтовує позов тим, що 03 березня 2008 року був прийнятий на посаду слюсаря з обслуговування устаткування електростанцій третьої групи в котлотурбінний цех на Теплоелектроцентралі-1, 02 лютого 2015 року переведений на посаду слюсаря з обслуговування теплових пунктів по четвертому розряду на Сихівський район теплових мереж по строковому трудовому договору. 30 березня 2015 року звільнений з роботи у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України. Внутрішніми наказами по підприємству відповідач встановлював мінімальні тарифні ставки робітника першого розряду, на основі яких проводив розрахунок і виплату заробітної плати, розмір якої не відповідав вимогам Закону України «Про державний бюджет України» відповідних років. Так, наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» №186 від 21.07.2010 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.07.2010 892, 80 грн., наказом №150 від 23.04.2012 з 01.05.2012 1042, 80 грн., наказом №170 від 29.04.2013 з 01.05.2013 1106,40 грн., наказом №176 від 30.04.2014 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.05.2014 1152 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 960 грн.), наказом №264 від 27.06.2014 з 01.07.2014 1 204, 80 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 1 004 грн.). Оскільки відповідач самовільно визначав мінімальну заробітну плату, що була нижчою від встановленої вищенаведеним Законом, відтак нарахування та виплата заробітної плати проводилося із суттєвим її заниженням. Окрім цього, заниження відповідачем розміру тарифної ставки (посадового окладу) призвело до заниження розміру усіх доплат, зокрема, доплат за шкідливі умови праці та надбавок за роботу в нічний час. Просить позов задовольнити, покликається на розрахунки, копію трудової книжки, витяг з колективного договору, регіональну угоду, копії наказів, інші документи. Ухвалою від 07.07.2020 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. 29.07.2020 від відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» надійшов відзив. Зазначає, що виплата заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» регулюється наказами «Про зміни в оплаті праці працівників» від 21.07.2010 №186, від 23.04.2012 №150 від 29.04.2013, №170 від 30.04.2014 №176, та 27.06.2014 №264, що є чинними і не скасованими у встановленому порядку. Дані накази підприємства належать до правових актів локального характеру, котрі містять норми права, які регулюють конкретні правовідносини і є обов`язковими до застосування на підприємстві, крім того, такі погоджені первинною профспілковою організацією. На виконання даних наказів, відділом організації праці і заробітної плати ЛМКП «Львівтеплоенерго»: формується тарифна сітка (схема посадових окладів) на основі тарифної ставки робітника 1 розряду, з урахуванням міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень, розмірів тарифних ставок за видами робіт та кваліфікаційних коефіцієнтів; розробляється штатний розклад із врахуванням нової схеми посадових окладів (тарифної сітки) та подається на погодження в Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради; нараховується та виплачується заробітна плата в терміни, встановлені наказом, у відповідності до затвердженого штатного розкладу. Контроль за виконанням наказів про зміни в оплаті праці працівників покладається на заступника директора з економічних питань, відповідно до функціональних обов`язків та здійснюється з метою забезпечення належної реалізації на практиці усіх передбачених заходів. Доведення до відома працівників змісту наказів здійснюється шляхом безпосереднього повідомлення керівниками структурних підрозділів (начальниками відділів, служб, лабораторій, цехів, тощо) своїм підлеглим про їх прийняття та механізм впровадження в дію, а також шляхом розміщення примірників наказів на дошках оголошень. На виконання вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати підприємство повідомляє працівників, шляхом видачі розрахункових листків. Крім того, покликається на пропуск позивачем трьохмісячного строку звернення до суду з вимогою про виплату недорахованої заробітної плати в порядку ч.1 ст. 233 КЗпП, а відтак до спірних правовідносин не може застосовуватися положення ч.2 ст. 233 КЗпП, оскільки факт порушення законодавства про працю щодо позивача встановлено не було, а відтак вважає, що це є підставою для відмови у задоволенні позову. В частині позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушення строків її виплати представник відповідача зазначає, що вони є необґрунтованими, оскільки у випадку задоволення судом позовних вимог нарахована рішенням суду заробітна плата, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та витрати на правову допомогу підлягають оподаткуванню за ставкою 18% ПДФО та 1,5 % військового збору, про що зазначається в резолютивній частині рішення. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 05.08.2020 представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив, який долучено до матеріалів справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд установив, що позивач перебував у трудових відносинах із ЛМКП «Львівтеплоенерго». З копії трудової книжки вбачається, що 03 березня 2008 року [PERSON] прийнятий на посаду слюсаря з обслуговування устаткування електростанцій третьої групи в котлотурбінний цех на Теплоелектроцентралі-1, 02 лютого 2015 року переведений на посаду слюсаря з обслуговування теплових пунктів по четвертому розряду на Сихівський район теплових мереж по строковому трудовому договору. 30 березня 2015 року [PERSON] звільнений з роботи у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Статтею 3 Закону України «Про оплату праці» визначено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. З`ясовано, що виплата заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» регулюється наказами «Про зміни в оплаті праці працівників». Так, наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 21.07.2010 №186 встановлено з 01.07.2010 мінімальну тарифну ставку робітника І розряду в розмірі 892, 80 грн.; наказом №150 від 23.04.2012 з 01.05.2012 1042, 80 грн., наказом №170 від 29.04.2013 з 01.05.2013 1 106,40 грн., наказом №176 від 30.04.2014 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.05.2014 1152 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 960 грн.), наказом №264 від 27.06.2014 з 01.07.2014 1 204, 80 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 1004 грн.) Разом з тим, Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» передбачено, що мінімальна заробітна плата з 01.07.2010 становила 888 грн., Законом України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» встановлено мінімальну заробітну плату станом на 01.05.2012 1 094 грн. Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2013 становила 1147 грн., Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна заробітна плата станом на травень та липень 2014 року складала 1 218 грн. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Таким чином, наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» «Про зміни в оплаті праці працівників» неправомірно зменшено встановлений Законом України «Про Державний бюджет України» розмір мінімальної заробітної плати, чим порушено трудові права позивача, зокрема, право на належний рівень оплати праці, передбачений законодавством. З розрахунків вбачається, що заборгованість ЛМКП «Львівтеплоенерго» по невиплаті позивачу основної заробітної плати, що складає різницю між посадовим окладом штатного розкладу та посадовим окладом на підставі мінімальної заробітної платити згідно з держбюджетом, становить 27942 грн., невиплачена доплата за шкідливі умови праці за період з січня 2010 року до березень 2015 року становить 3173 грн., сума невиплачених доплат за роботу в нічний час за період з січня 2010 року до березня 2015 року становить 1336 грн. Вказані розрахунки учасниками справи не заперечуються, тому суд приймає такі як належний та допустимий доказ. Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» цієї статті визначено, що додатковою заробітною платою є винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до ч. 2 ст. 100 КЗпП України на важких роботах, на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, на роботах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я встановлюється підвищена оплата праці. Відповідно до пункту 17.8 Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки за роботу у важких і шкідливих умовах праці визначено доплату в розмірі до 12 відсотків тарифної ставки (посадового окладу) та за роботу в нічний час в розмірі 40 відсотків годинної тарифної ставки (посадового окладу) за кожну годину роботи в цей час. В пункті 17.6 Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки визначено доплату за роботу у важких і шкідливих умовах праці в розмірі до 12 відсотків посадового окладу (тарифної ставки) та за роботу в нічний час в розмірі 40 відсотків годинної тарифної ставки (посадового окладу) за кожну годину роботи в цей час. З відомостей, що містяться в розрахункових листках випливає, що доплата за шкідливі умови праці встановлена ЛМКП «Львівтеплоенерго» в розмірі 8% (восьми відсотків) від посадового окладу позивача. З огляду на те, що встановлений відповідачем розмір тарифної ставки (посадового окладу) був заниженим та не відповідав вимогам чинного законодавства, відтак відповідно заниженим є і розмір доплати за шкідливі умови праці та за роботу в нічний час. Статтею ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Враховуючи наведене, а також те, що відповідачем порушено трудові права позивача, суд приходить до висновку, що з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на корить [PERSON] необхідно стягнути основну заробітну плату у розмірі 27942 грн, доплату за шкідливі умови праці у розмірі 3173 грн, доплату за роботу в нічний час у розмірі 1336 грн. Згідно із ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України № 2050-111 від 19.10.2000 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. А відповідно до статті 3 цього закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», зокрема визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення) (п.п. 2, 3 Порядку). Відповідно до п.4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Враховуючи вищенаведене, а також те, що у визначені законодавством строки ЛМКП «Львівтеплоенерго» не виплатило позивачу заробітну плату, що потягло за собою втрату частини доходів працівника у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, відтак з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на корить позивача необхідно стягнути 42981,52 грн. компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Що стосується доводів представника відповідача про те, що до даних правовідносин не може застосуватися положення ч.2 ст. 233 КЗпП України, оскільки факт порушення законодавства про працю стосовно позивача не встановлено, суд вважає такі безпідставними з огляду на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 надано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статтям 1, 2 Закону України «Про оплату праці», зокрема, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, вимоги позивача про стягнення заробітної плати, яка не була своєчасно нарахована та виплачена роботодавцем, не обмежуються будь-яким строком. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Із змісту ст.137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судом встановлено, що позивач уклала з адвокатом Мандюк О.О. договір про надання правової (професійної правничої) допомоги та здійснила оплату у розмірі 3000 грн. На підтвердження понесених витрат позивачем долучено договор про надання правової (професійної правничої) допомоги від 05.05.2020, ордер на надання правової допомоги за договором від 05.05.2020, акт виконаних робіт з надання правової (професійної правничої) допомоги від 29.07.2020, квитанції до прибуткового касового ордера про сплату коштів від 29.07.2020. Тому понесені позивачем витрати на правову допомогу підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати обґрунтовані та підлягають задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі ст. 43, 129 Конституції України, ст. 96, 97, 233, 234, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved