Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно договору дарування квартири від 29.04.2014 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.04.2014 №21094763 він є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач, як колишня дружина його рідного брата [PERSON] зареєстрована в належній йому квартирі з 09.08.2011. Однак, вона фактично там з 2014 року не проживає. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням добровільно виписатись з належної йому квартири, оскільки вона проживає на території Російської Федерації, але його прохання залишились поза увагою. Рахуючись там прописаною, відповідач порушує його права, оскільки він оплачує комунальні послуги в значно більшому розмірі, а також хоче скористатися своїм правом на отримання субсидії. В зв`язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати [PERSON] особою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, згідно якої просить слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подав до суду заяву, згідно якої просить слухати справу у її відсутність, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволенн . Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії договору дарування квартири від 29.04.2014серія НАА 009408 (а.с.4-5) та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.04.2014 №21094763 (а.с.6), позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги про прописку (реєстрацію) громадян (а.с.12-17) вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29.05.2003. Згідно акту від 21.05.20-19 (а.с.37), комісією встановлено, що [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] в квартирі [PERSON] з 2014 року по даний час. Таким чином, судом встановлено та не заперечується сторонами, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає, що відповідач на протязі останніх п`яти років за адресою: [ADDRESS] не проживає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що відповідач протягом дванадцяти років за зареєстрованою адресою не проживає. У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст.7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідача у квартирі позивача перешкоджає останньому у здійсненні права користування своїм майном, що суд розцінює як порушення прав позивача, яке підлягає захисту. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник має право на судовий захист свого права власності та на підставі ст. 391 ЦК України, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормами ст. 71 ЖК УРСР, визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи норму ч.4 ст. 206 ЦПК України, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, згідно його вимог, залишити за ним. На підставі викладеного,

Outcome: approved