Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у розмірі 2500,16 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.09.2018 року позивача з 02.07.2018 року поновлено на посаді заступника начальника Вінницького регіонального управління водних ресурсів. Відповідач затримав виконання вказаного судового рішення і поновив [PERSON] на роботі тільки 04.10.2018 року, однак середнього заробітку за період з моменту винесення рішення до видання наказу про поновлення на роботі не виплатив, що й стало підставою звернення до суду. Ухвалою суду від 08.02.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 26.02.2019 року від представника відповідача до суду надійшов відзив, відповідно до якого управління заперечує проти позову з наступних підстав. Вступну та резолютивну частину рішення про поновлення позивача на роботі отримано [PERSON] управлінням водних ресурсів річки Південний Буг тільки 25.09.2018 року. В подальшому з метою внесення змін до штатного розпису та організаційної структури Вінницьким РУВР подано до суду заяву про відстрочку виконання рішення. 02.10.2018 року Держводагенство повідомило відповідача про затвердження змін до організаційної структури та штатного розпису на підставі чого останнім того ж числа видано наказ про поновлення позивача на роботі. За власним бажанням [PERSON] вийшов на роботу тільки 04.10.2018 року. На підставі викладеного затримка виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі відбулась не з вини відповідача, у зв'язку з чим в задоволенні позову належить відмовити. 15.03.2019 року позивач подав до суду відповідь на відзив в якій заперечує проти аргументів викладених у відзиві. Так поважних причини невиконання відповідачем рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.09.2018 року немає і не було. Пояснення відповідача щодо відсутності у штатній структурі посади на яку поновлено позивача не може вважатись вагомою причиною затримки виконання судового рішення. Позивач в судовому засіданні підтримав позов з підстав викладених у ньому та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково ( за три дні) з підстав викладених у відзиві та просила суд відмовити в їх задоволенні. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.09.2018 року [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника Вінницького регіонального управління водних ресурсів з 02.07.2018 року. Рішення суду в цій частині допущено до негайного виконання (на 4-8 а.с.). Постановою Вінницького апеляційного суду від 06.12.2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.09.2018 року залишено без змін (на 9-13 а.с.). Про те, наказом Вінницького регіонального управління водних ресурсів № 66-К від 02.10.2018 року [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника з 04.10.2018 року. З наказом [PERSON] ознайомився 04.10.2018 року (на 17 а.с.). 06.11.2018 року Вінницьке регіональне управління водних ресурсів змінило назву на [PERSON] управління водних ресурсів річки Південний Буг. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Заява про виправлення описки надана на твердження, що рішення суду про поновлення позивача на роботі проголошено 24.09.2018 року спростовується цим же рішенням яке міститься в матеріалах справи та датованим 21.09.2018 роком. Суд критично відноситься до заяви про відстрочення виконання рішення суду так як судового рішення за наслідками розгляду даної заяви в матеріалах справи не міститься. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді заступника начальника Вінницького регіонального управління водних ресурсів відбулась саме з вини відповідача, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції гарантується право кожної особи на звернення до суду з позовом стосовно захисту її прав та обовязків цивільного характеру. У справі «Горнсбі проти Греції» [6] Європейський суд зазначив, що виконання судового рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина процесу розгляду справи судом. Суд приймає до уваги те, що закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 Протоколу 1 Конвенції за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «[PERSON] проти Бельгії», п. 69). Поняття майно має автономне значення, яке, звичайно, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже, майно (рішення від 23 лютого 1995 року у справі «[PERSON] унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів», п. 53). Під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив. Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України», «[PERSON] проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - Якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «[PERSON] проти України»,, «Агрокомплекс проти України»); - Якщо є достатнє правове підґрунтя у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти Укрїни», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»). Протилежна позиція - «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України» Також, майном в розумінні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції вважаються: Права інтелектуальної власності, зокрема право на торгову марку («Балан проти Молдови» - підтверджене судом авторське право); - Акції товариств при цьому, не лише в частині їх вартості, а й прав, які вони надають власнику: можливість непрямого контролю за активами товариства, право голосу та право впливати на товариство («Совтрансавто-Холдинг проти України»); - Право на здійснення підприємницької діяльності («Стебницький та «Комфорт» проти України»; «Тре Трактьорер Акцієнболяг проти Швеції» - скасування ліцензії на торгівлю алкогольними напоями; «Центро [PERSON]р.л. та [PERSON] проти Італії» - невиділення ліцензованій телекомпанії в установлений ліцензією строк частот для здійснення телемовлення); - Клієнтура («[PERSON] проти Нідерландів»); - Неодержаний прибуток, якщо його зароблено («Амбруозі проти Італії» - адвокат не зміг отримати гонорар по договору за виграну в суді справу «Кечко проти України» - вчитель не зміг отримати надбавку до зарплати). - Якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «[PERSON] проти України»,, «Агрокомплекс проти України»); Європейський суд з прав людини у справі «Півень проти України» [7] констатував порушення ст. 6 Конвенції та вказав на те, що невиконання рішення національного суду не може бути виправдане законодавчими недоліками, які роблять його виконання неможливим. У вказаній справі Європейський суд констатував відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, які покладені на органи виконавчої влади. Невиконання судового рішення державного суду також не повинно виправдовуватись відсутністю коштів у бюджеті країни. Відтак, у справі «Шмалько проти України» [8] Європейський суд відзначив, що орган державної влади країни не повинні посилатися на відсутність коштів, як на підставу невиконання рішення суду про сплату заборгованості. Тому суд відхиляє посилання представника відповідача на поважні причини невиконання судового рішення про поновлення [PERSON] на роботі та зазначає порушення прав позивача, на торимання заробітної платні за час затримки виконання судового рішення . Також, статтею 13 Конвенції передбачено правило, відповідно до якого кожна особа, права і свободи якої передбачені Конвенцією були порушені, має право на дієвий правовий захист у відповідних Частиною третьою статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставин. Тому, при розрахунку коштів, суд приймає до уваги те, що розмір середньоденного заробітку позивача встановлений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.09.2018 року та складає 312,52 грн. Період невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить із 21 вересня по 4 жовтня 2018 року, тобто із затримкою у 8 робочих днів. Таким чином розмір компенсації за час затримки виконанні рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі становить 2500,16 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення 768,40 грн судового збору на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved