Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] посилається на те, що 17.03.2011 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики. Згідно цього договору він передав, а відповідач прийняв від нього у борг грошові кошти в сумі 13 000 гривень. На підтвердження укладення договору позики та факту передачі грошей відповідач надав йому письмову розписку від 17.03.2011 року, яка написана ним власноручно, згідно якої отриману позику зобов'язувався повернути не пізніше вересня 2011 року, тобто 01 вересня 2011 року. 31.05.2011 року відповідач знову звернувся до нього з проханням надати йому у позику ще 5 000 гривень, які він зобов'язувався повернути у той самий строк, що і попередньо отримані кошти, про що також свідчить розписка. Загальна сума позики, яку у нього брав відповідач і зобов'язувався повернути до вересня 2011 року, становить 18 000 гривень, проте в обумовлений договорами термін борг не повернув. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення сум боргу, але він не лише не повертає грошей, а й уникає зустрічей. Оскільки відповідач у встановлений договорами строк гроші не повернув, то, вважає, що це необхідно зробити в примусовому порядку і стягнути на його користь борг в сумі 18 000 гривень та три проценти річних від простроченої суми. Термін прострочення повернення боргу в сумі 18 000 гривень станом на 01.12.2013 року складає 26 місяців. Згідно вимог закону три проценти річних від простроченої суми складає 1 170 гривень і, відповідно, загальна сума боргу становить 19 170 грн. 00 коп.. Вважає, що існує достатньо правових підстав для стягнення з відповідача на його користь грошових коштів за борговими зобов'язаннями в примусовому порядку, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив визнати, що 17 березня 2011 року та 31.05.2011 року між ним та [PERSON], укладено договір позики на суму 18 000 грн., який слід визнати таким що відбувся і є дійсним; стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 18 000 грн., 3 % річних від простроченої суми, що складає 1 170 гривень та судові витрати в сумі 229 грн 40 коп., а всього 19399 грн 40 коп.. Відповідач з позовними вимогами згідний та пояснив, що він по незалежних від нього причинах, в строки визначені розписками, не повернув кошти, так як зазначеної суми зібрати не зміг. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши наявні у матеріалах справи докази вважає, що позов обґрунтований і підлягає до повного задоволення, остільки сторона позивача, довела свої позовні вимоги в повному обсязі, що є її обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України, з врахуванням того, що судом було створено всі умови для змагального процесу та роз'яснено позивачу, відповідачу їх права, обов'язки, які передбачені цивільно-процесуальним законодавством держави. Відповідно до загальних положень цивільно-процесуального законодавства, суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини (ст. 214 ЦПК України). При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Відповідно до вимог ст. ст. 509, 526 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ст. 530 ЦК України. За договором позики одна сторона (позичальник) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками - ст. 1046 ЦК України. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України - ст. 1050 ЦК України. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що 17 березня 2011 року та 31 травня 2011 року [PERSON] позичив гроші в сумі 18000 грн у [PERSON]. 17 березня 2011 року та 31 травня 2011 року [PERSON] написав власноручно розписки в яких зобов'язувався не пізніше вересня 2011 року повернути борг в сумі 18000 грн.. Із досліджених у справі доказів встановлено наступне. Факт написання розписок сторонами визнаний, як і сама підстава та зміст виникнення зобов»язання. Виконання зобов»язання обумовлене сторонами і не заперечується. Добровільність сторін щодо написання розписок як і їх волевиявлення встановлені, виключно із даних ними пояснень суду. Предмет зобов»язання, із їх же пояснень, відповідає дійсним обставинам у справі, які досліджені судом. Відносини, які склалися між позивачем та відповідачем, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин - зобов»язання. Стаття 1049 ЦК України встановлює обов»язок позичальника повернути позику. Згідно чинного цивільного законодавства зобов'язання має виконуватися належним чином, тобто відповідно до зазначених істотних умов. В даному випадку істотними умовами є сума боргу та строки повернення, що і порушив позичальник, відповідач по справі. Таким чином, у суді з достовірністю встановлено, що між сторонами відбулося укладення зобов'язання /договір позики/, що підтверджується розписками від 17 березня 2011 року та 31 травня 2011 року; що відповідач має борг перед позивачем [PERSON], який підлягає стягненню за рішенням суду, так як незважаючи на неодноразові обіцянки повернути кошти в сумі 18000 грн., які є боргом відповідача [PERSON] відповідно до розписок від 17 березня 2011 року та 31 травня 2011 року, останній не виконує взятих на себе зобов'язань, і не повертає кошти, та станом на час розгляду справи в суді борг є неповернутим, тому й приходить до висновку про задоволення позову як в частині визнання договору позики укладеним, так і в частині стягнення з відповідача 18000 грн., згідно вказаних вище розписок, 3% річних за прострочення платежів, що становить 1170 грн. та судових витрат в сумі 229 грн 40 коп.. Оцінюючи пояснення відповідача, який вказав, що дійсно писав розписку про повернення боргу і встановлювався строк повернення коштів, проте не зміг повернути суму боргу через незалежні від нього обставини, суд, приходить до висновку про наявність підстав, які не заперечують факту укладення сторонами, свідомо, договору позики. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Посилаючись на наявність у відповідача простроченого (невиконаного) грошового зобов'язання, позивачем донараховано 3% річних простроченої суми у розмірі 1170 грн. 00 коп., які підлягають стягненню в повному обсязі. Враховуючи те, що у зв'язку із розглядом справи в суді позивач, поніс судові витрати в розмірі 229,40 грн., а саме, сплатив судовий збір, суд задовольняє дані вимоги, на користь позивача, згідно до ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як, вважає їх пропорційними та підтвердженими у відповідності із цивільно - процесуальним законодавством України. Позов підтверджується: розпискою від 17 березня 2011 року та 31 травня 2011 року. На підставі наведеного вище та

Outcome: approved