Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та третьої особи - Тульчинської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору дарування квартири від 25.12.2001 йому належить квартира [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрований відповідач, який є його сином. На протязі більше одинадцяти років він там не проживає, а тому, відповідно до положень ст.405 ЦК України, втратив право на користування цим житлом. Рахуючись там прописаним, відповідач порушує його особисті права, оскільки він позбавлений можливості отримувати певні пільги, на які він має право, чи скористатися отриманням субсидій. В зв`язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, згідно якої просить слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засіданнячерез оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, відомостей про причину своєї неявки до суду не надав, у встановлений судом строк відзив не подав. Третя особа - представник Тульчинської міської ради у судове засідання не з`явився, в матерілах справи наявне клопотання від нього, згідно якого він просиь розглянути справу у відсутність представника Тульчинської міської ради, вирішити справу на розсуд суду за наявними в матеріалах справи документами. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії договору дарування квартири від 25.12.2001 серія АЕІ №448035, зареєстрованому 03.01.2002 (а.с.8), позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги (а.с.12-13) відповідач зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 08.10.2004. Відповідно до довідок голови квартального (вуличного, будинкового) комітету від 10.07.2019 (а.с.58) та від 14.04.2020 (а.с.59) вбачається, що в квартирі [ADDRESS] прописаний син [PERSON] - [PERSON] , який там не проживає з 2007 року. Таким чином, судом встановлено, що відповідач протягом більше дванадцяти років в квартирі [ADDRESS] проживає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник має право на судовий захист свого права власності та на підставі ст. 391 ЦК України, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач протягом більше дванадцяти років за зареєстрованою адресою не проживає. Реєстрація відповідача у житловому будинку позивача перешкоджає останньому у здійсненні права користування своїм майном, що суд розцінює як порушення прав позивача, яке підлягає захисту. У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст.7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження житлого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням, так як він тривалий час, понад дванадцять років, у ньому не проживає. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач добровільно не змінив реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що ним тим самим порушено право власності позивача, а тому, відповідно, позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Позовні ж вимоги позивача щодо проведення Тульчинською міською радою виписки - зняття з реєстраційного обліку відповідача задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про втрату відповідачем права на користування спірним житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації при зверненні позивача до відповідних органів у передбаченому законом порядку, тому додатковому вирішення не потребує. Згідно п. 10 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі- громадяни, віднесені до 1 та 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Оскільки позивач є чоловіком померлого громадянина, із числа потерпілих категорії першої, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, про що свідчить копія посвідчення № [NUMBER] від 17.09.2007 (а.с.1), тому, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial