Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій неправомірними та зобов'язання надати йому кімнату для проживання у гуртожитку. В обґрунтуванні своїх позовних вимог в остаточній редакції, оскільки вони уточнювалися неодноразово, посилався на те, що відповідно до ордеру на отримання житлової кімнати в гуртожитку за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Новоселівська, 42 йому у 1986 році була надана для постійного проживання кімната №24. З офіційно отриманим ордером на житло він звернувся до паспортного столу, де 08 липня 1986 року його було зареєстровано в гуртожитку по вулиці Новоселівській, 42 для постійного проживання. Згодом позивач у вказаній кімнаті став проживати разом з дружиною [PERSON], де у них народився син [PERSON]. Оскільки дружина позивача також перебувала в трудових відносинах з власником гуртожитку та мешкала і була прописана в гуртожитку, їхній родині в 1995-1996 роках за рішенням адміністрації ВАТ «Металургмаш» було за новим виданим ордером виділено у постійне відокремлене користування суміжні кімнати №12 та №14. Вказаний ордер на вселення видавався за безпосередньою участю відповідача [PERSON], який на той час обіймав посаду заступника директора з господарської частини ТОВ «Металургмаш». Позивач пропрацював на вказаному підприємстві повних 24 роки, іншого житла не має, тому не може бути виселений з гуртожитку, оскільки згідно з п.41 п.п. 2 «Примірного положення про гуртожитки» від 03.06.1986 року, з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм житло в гуртожитку, не менш як 10 років. У 2000 році будівля гуртожитку по вул.Новоселівській, 42 була придбана ФОП [PERSON], який усіма можливими засобами створював мешканцям непридатні для проживання умови, в будинку було повністю відрізано газопостачання, забиті душові кімнати, на вікна встановлено грати аби приміщення неможливо було провітрити, частину кімнат у 2010 році було відключено від електропостачання. У зв'язку з цим позивач у 2011-2012 роках став частіше навідуватись до свого сина, щоб приготувати їжу, помитися, а в зимовий період іноді переночувати в теплі та зі світлом. На початку квітня 2012 року відповідач змінив замки на дверях в займаних позивачем кімнатах №12 та №14, та 12.04.2012 року без його згоди та присутності зайшов до вказаних кімнат та виніс усі особисті речі [PERSON], порушуючи їх цілісність та зберігання. З цих підстав за клопотанням прокурора Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська було порушено кримінальне провадження №42013041630000035 за фактом самоуправних дій [PERSON] відносно [PERSON], які мали місце впродовж 2012 року та виразились у зрізанні замків з дверей, винесенні меблів та речей з помешкання, яке розміщене за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новоселівська,42. До теперішнього часу позивач не має доступу ані до своїх речей, ані до свого законного помешкання, за яке він щомісяця сплачував спожиті комунальні послуги. Приписами ст.47 Конституції України гарантується кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В Акті від 05.07.2000 року про передачу ПП [PERSON], зокрема, будівлі гуртожитку №1 по вул. Новоселівська, 42 з перерахуванням зайнятих кімнат гуртожитку й переліком осіб, що їх займають, зазначено, що родина [PERSON] займала на той час суміжні житлові кімнати №12 та №14. Посилаючись на дані обставини, позивач просив суд визнати неправомірними дії [PERSON], які виразилися в примусовому виселенні [PERSON] з житлових кімнат №12 та №14 в гуртожитку за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Новоселівська, 42, з наданням останньому койкомісця з підселенням в іншій кімнаті, та зобов'язати відповідача виділити та надати для проживання [PERSON] окрему житлову кімнату без підселення в гуртожитку по вул.Новоселівській, 42. У судовому засіданні позивач позов підтримав та додатково зазначив, що він 12.04.2012 року поїхав до дружини на кладовище та після приїзду йому стало відомо, що син відповідача [PERSON] виніс із кімнат №12 та №14 усі меблі, посуд, техніку та належні йому особисті речі, закрив та опечатав кімнати, а згодом заселив туди інших людей. Після звернення позивача з приводу його примусового виселення з кімнат, [PERSON] пояснив це необхідним переселенням та вручив йому ключі від іншої кімнати, про що попросив написати розписку. Як з'ясувалося, в кімнаті проживало декілька осіб і відповідач виділив [PERSON] койкомісце. У зв'язку з тим, що позивач постійно проживав у окремій кімнаті, з якої був примусово виселений, та на теперішній час умови для проживання його погіршені, згоди на переселення в кімнату з наданням койкомісця він не надавав, тому просив суд зобов'язати відповідача надати йому іншу будь-яку окрему кімнату для проживання, без підселення. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та вказав на те, що відповідач протиправно позбавив позивача права на єдине житло, яке він займав у встановленому законом порядку, був зареєстрований та проживав у ньому близько 20 років. В гуртожитку по вул.Новоселівській,42 проживали сім'ї працівників ТОВ «Металургмаш», де відповідач [PERSON] займав керуючу посаду, та у 2000 році викупив дану будівлю гуртожитку разом з мешканцями. На час передачі відповідачу усієї документації, в тому числі і технічної, щодо будівлі гуртожитку, у коменданта гуртожитку знаходились усі ордери, на підставі яких жильці вселялися в кімнати, та картки по їх реєстрації. Відповідач не визнає факт наявності ордерів на вселення, хоча без належним чином виданого та оформленого ордера ніхто не міг вселитися та проживати в гуртожитку, зважаючи на те, що як позивач, так і інші мешканці, тривалий час перебували в трудових відносинах з ТОВ «Металургмаш» та до них ніколи не пред'являлися з приводу проживання будь-які претензії та не ставилося питання про їх виселення. Оскільки на теперішній час кімнати №12 та №14, в яких раніше проживав та з яких був виселений позивач, зайняті іншими мешканцями, тому просив виділити для проживання [PERSON] будь-яку іншу кімнату для проживання, без підселення. Представник позивача [PERSON] позов підтримав та зазначив, що відповідач без відповідного судового рішення виселив позивача із займаного ним житлового приміщення, та самовільно позбавив його права на житло. Іншого житла [PERSON] не має, усі його речі, меблі, які він нажив за все життя, на теперішній час у розбитому та зіпсованому стані знаходяться на складі, що було встановлено лише після порушення відносно відповідача кримінального провадження. Позивачу для проживання його сім'ї були виділені кімнати №12 та №14, а не койкомісце, яке йому зараз пропонує відповідач. У зв'язку з цим представник просив визнати неправомірними дії відповідача, які він вчинив відносно [PERSON], самовільно виселивши його та позбавивши єдиного житла. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, оскільки позивачем не вказано номера ордеру, на підставі якого він вселився в гуртожиток, ким і коли він видавався, якими доказами підтверджується наявність кімнати №24 в гуртожитку, не вказано дату та номер рішення адміністрації ВАТ «Металургмаш», за яким у 1995-1996 роках [PERSON] було видано новий ордер на постійне користування суміжними кімнатами №12 та №14. Окрім цього, позивач був не виселений з кімнати, а заздалегідь попереджений та переселений в іншу, тому не позбавлений житла. Оскільки гуртожиток передбачений для проживання одиноких людей, тому позивачу було надано для проживання койкомісце в кімнаті. Станом на 1986 рік, з моменту коли [PERSON] поселився до гуртожитку, та у період з 1995 року по 1996 pік, у гуртожитку не було суміжних кімнат з номерами 12 та 14. Без відома власника будівлі гуртожитку, без отримання дозволу з інспекції державно-будівельного контролю виконкому Дніпропетровської міської ради, [PERSON] самовільно прорубав стіну з кімнати №12; у якій мешкав зі своєю сім'єю, до кімнати №14, зробив дверний прохід між ними. З цих підстав представник відповідача просив відмовити у позовних вимогах у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін та свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2000 року, укладеного з ВАТ «Металургмаш», належить будівля гуртожитку № 42 по вул. Новоселівській у м. Дніпропетровську. Право власності [PERSON] на придбане нерухоме майно було зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації м.Дніпропетровська на підставі реєстраційного посвідчення від 11 липня 2000 року в реєстровій книзі №630 за реєстровим №2235/448. До укладення договору купівлі-продажу будинок №42 по вул.Новоселівській у м. Дніпропетровську належав ВАТ «Металугрмаш» та використовувався ним у якості гуртожитку. [PERSON] з 1986 року проживав та 08.07.1986 року був постійно зареєстрований у гуртожитку за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Новоселівська, 42. У 1995-1996 роках позивач разом з сім'єю дружиною та сином заселилися та стали проживати у відокремлених суміжних кімнатах №12 та №14. В Акті від 05.07.2000 року про передачу ПП [PERSON], зокрема, будівлі гуртожитку №1 по вул. Новоселівська, 42 з перерахуванням зайнятих кімнат гуртожитку й переліком осіб, що їх займають, зазначено, що родина [PERSON] займала на той час суміжні житлові кімнати №12 та №14 (а.с. 57). Позивач пропрацював та ВАТ «Металургмаш» повних 24 роки, іншого житла не має, син разом зі своєю сім'єю проживає окремо, дружина померла та у 2007 році, тому з цього часу та станом на 2012 рік [PERSON] у вказаних кімнатах проживав один. Відповідно до п.41 п.п. 2 «Примірного положення про гуртожитки» від 03.06.1986 року, з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм житло в гуртожитку, не менш як 10 років. Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в звязку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. На початку квітня 2012 року відповідач змінив замки на дверях в займаних позивачем кімнатах №12 та №14, після чого [PERSON] став користуватися лише однією кімнатою, а 20.04.2012 року без його згоди та присутності зайшов і виніс із вказаних кімнат всі особисті речі [PERSON], меблі та усі предмети домашнього вжитку. Як вбачається з витягу з кримінального провадження №12012040630000127, до ЄРДР внесено відомості про скоєння [PERSON], який є представником відповідача [PERSON], у відношенні [PERSON] злочину, а саме: заволодіння майном [PERSON], що знаходилося в кімнатах №12 та №14, зрізанні замків з дверей, винесенням меблів та речей з помешкання за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Новоселівська,42 (а.с.94). Дані обставини підтверджуються також показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Статтею 47 Конституції України гарантується кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Рішення суду про виселення [PERSON] з житлових кімнат у гуртожитку по вул.Новоселівській,42, відсутнє, та він не визнавався таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. Таким чином, суд вважає, що відповідач самовільно, без відповідного судового рішення та відповідних правових підстав, виселив [PERSON] із займаного ним житлового приміщення - кімнат №12 та №14 (в плані зазначені як №8 та №9), та позбавив його житла. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод затверджено право на ефективний засіб юридичного захисту та зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 12\~червня 2013\~року в справі №6-32цс13, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Як зазначено в правовій позиції постанови Верховного Суду України у справі за № 6-115цс13, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону. Зважаючи на те, що позивач проживав та був зареєстрований у гуртожитку по вул.Новоселівській, 42 під час перебування з власником у трудових відносинах, однак примусово виселений іншим власником з житлової кімнати без відповідного судового рішення та правових підстав, та, на думку суду, іншим способом захистити своє право на проживання [PERSON] не може, тому суд вважає задовольнити позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідача виділити та надати йому для проживання окрему житлову кімнату. До посилань представника відповідача стосовно того, що [PERSON] був не виселений, а переселений в іншу житлову кімнату, суд ставиться критично, оскільки усі речі позивача, меблі та належні йому предмети домашнього вжитку, були винесені без його відома та згоди і по теперішній час знаходяться на складі в іншому нежитловому приміщенні, а не в кімнаті, куди позивач начебто був переселений. Видача позивачу ключів від дверей кімнати, де уже проживає декілька осіб (надання койкомісця), відповідач помилково вважає переселенням та в дійсності це є погіршенням житлових умов [PERSON], який вселився та тривалий час проживав у окремій житловій кімнаті. Що стосується позовних вимог про визнання неправомірними дій фізичної особи-підприємця [PERSON], то в цій частині суд вважає відмовити, оскільки дані вимоги не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.88 ЦПК України з фізичної особи-підприємця [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] 243 гривні 60 копійок витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial