Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом стягнення грошових сум за депозитним вкладом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.05.2013 між позивачем та АТ «ПриватБанк» було укладено Договір № SAMDN25000735289172 (вклад «Депозит Плюс на 12 мес.»), відповідно до умов якого позивач передав банку грошові кошти для розміщення їх на депозитному рахунку. Строк вкладу був обумовлений 366 днів з терміном до 23.05.2016 включно. У пункті 6 цього договору сторони погодили, що по закінченню терміну вкладу банк перераховує кошти з депозиту на вклад вкладника «до запитання». Згідно з пунктом 7 договору вкладу, якщо після закінчення 3 календарних днів після надходження грошей на вклад «до запитання» вкладник не затребував суму вкладу або його частину, останній доручає банку перерахувати всю суму коштів з вкладу «до запитання» на цей депозит. Продовження вкладу здійснюється без оформлення додаткових угод до договору. Новий термін вкладу обчислюється від дати надходження грошей на депозит з вкладу «до запитання». Додатково на новий термін вкладу банк збільшує процентну ставку за вкладом (далі - надбавка). Розмір надбавки вказаний в Умовах та правилах надання банківських послуг, розміщених на сайті pb.ua. Проте, надалі між сторонами у справі виник спір щодо відсутності коштів на особовому рахунку вкладника у розмірі 5585020,00 грн., відкритому банком на підставі договору вкладу, та не зарахуванні відповідачем позивачеві процентів на цей вклад. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова по справі № 751/2322/17 від 05.07.2018 позовні вимоги задоволено частково: розірвано договір вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 20.05.2013 № SАMDN25000735289172, укладений між сторонами даного спору, стягнуто з відповідача на користь позивача 5585020,00 грн суми вкладу за договором вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 20.05.2013 №SАMDN25000735289172. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 5585020,00 грн пені в розмірі 3% вартості послуги, 149188,89 грн - 3% річних, 680255,44 грн втрат від інфляції, а всього 6414464,33 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 64144,64 грн. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за період з 24.06.2015 по 21.04.2017 скасовано, позовні вимоги в цій частині задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 1338147,21 грн процентів на банківський вклад. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 в частині стягнення судових витрат з АТ КБ «ПриватБанк» змінено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1122,40 грн. В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 залишено без змін. Додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 в частині стягнення пені в розмірі 3 % вартості послуги змінено, зменшено суму, визначену судом першої інстанції до стягнення, з 5585020,00 грн. до 40212,14 грн. Додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 в частині стягнення судових витрат з АТ КБ «ПриватБанк» скасовано. В іншій частині додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 залишено без змін. Поставною Верховного суду від 24.06.2020 скасовано постанову Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 в частині позовних вимог про стягнення пені, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 та додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 у незміненій частині та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 в іншій частині, залишено без змін. Станом на дату звернення з цим позовом відповідач не повернув позивачу суму вкладу у розмірі 5585020,00 грн., продовжує користуватися коштами позивача. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань щодо повернення таких, сплати процентів за вкладом та відшкодування збитків. З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача за період з 22.04.2017 по 01.11.2020 грошові кошти в сумі 3977344,95 грн., а також 3% річних в сумі 591781,34 грн. та витрати від інфляції в розмірі 1411679,83 грн., передбачені статтею 625 ЦК України. Ухвалою суду від 14.07.2020 у справі за вказаним позовом відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 29.12.2020 представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до якого заперечувала щодо задоволення позову, посилаючись на неможливість стягнення процентів на вклад у зв`язку з припинення договірних відносин між сторонами, розірванням Договору банківського вкладу. Також зазначила, що сума вкладу була повернута позивачу 21.04.2021. Щодо нарахування позивачем втрати від інфляції та 3 % річних за період з 22.04.2017 по 14.07.2020 (дата подання позовної заяви) просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки такі нарахування здійсненні поза межами трирічного строку, визначеного статтею 257 ЦК України. Також просила суд врахувати вимоги Податкового кодексу України при визначенні сум, підлягатимуть стягненню за цим позовом. Ухвалою суду від 12.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.06.2021 року. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позові та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представник відповідача позовні вимоги не визнала з підстав, вказаних у відзиві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до п. 1 ст. 2 до Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов кредитного договору. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, 20.05.2013 між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про заощадження № SАMDN25000735289172 вклад «Депозит Плюс на 12 міс.», відповідно до умов якого Позивач передав Банку грошові кошти у розмірі 5585020,00 грн для розміщення їх на депозитному рахунку на строк 366 днів до 20.05.2014 включно з нарахуванням 17 % річних на суму вкладу. 20.05.2013 на виконання умов договору Позивачем було внесено на рахунок банку грошові кошти у розмірі 5585020,00 грн. 20.05.2013 між сторонами укладено додаткову угоду до цього договору, відповідно до умов якої банк збільшив процентну ставку по вкладу на 2 % річних. В подальшому між сторонами укладено додаткову угоду до цього договору про зміну процентної ставки, відповідно до якого термін вкладу за депозитним договором продовжується на 366 днів з 20.05.2014 до 20.05.2015 включно, процентна ставка за вкладом на новий термін становить 20 % річних. Відповідно до п. 12 Договору про заощадження №SAMDN25000735289172 (Вклад «Депозит Плюс на 12 мес.») від 20.05.2013 якщо вкладник вимагає розірвати договір зі спливом 6 місяців з дня його оформлення, але до закінчення строку вкладу, зазначеного у розділі «Данні по вкладу», то йому повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються по заниженій у 2 рази процентній ставці за фактичну кількість днів з дня оформлення вкладу чи продовження його строку до дня розірвання договору. В квітні 2017 року позивач звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору та стягнення вкладу за договором банківського вкладу, проценти на вклад, пеню, 3% річних та втрати від інфляції. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 позов задоволено частково: розірвано договір вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 20.05.2013 № SАMDN25000735289172, укладений між сторонами даного спору, стягнуто з відповідача на користь позивача 5585020,00 грн суми вкладу за договором вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 20.05.2013 № SАMDN25000735289172. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Крім того, 31.07.2018 Новозаводським районним судом м. Чернігова ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 5585020,00 грн., пені в розмірі трьох відсотків вартості послуги, 149188,89 грн - 3% річних, 680255,44 грн. втрат від інфляції, а всього 6414464,33 грн. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 у справі № 751/2322/17 рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за період з 24.06.2015 по 21.04.2017 скасовано, позовні вимоги в цій частині задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 1338147,21 грн. процентів на банківський вклад. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 в частині стягнення судових витрат з АТ КБ «ПриватБанк» змінено. В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 залишено без змін. Додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 в частині стягнення пені в розмірі 3 % вартості послуги змінено, зменшено суму, визначену судом першої інстанції до стягнення, з 5585020,00 грн до 40212,14 грн. Додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 в частині стягнення судових витрат з АТ КБ «ПриватБанк» скасовано. В іншій частині додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 залишено без змін. Крім того, постановою Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 по справі №751/2322/17, яку залишено без змін в частині позовних вимог про стягнення процентів на вклад, 3% річних та втрати від інфляції поставною Верховного суду від 24.06.2020, встановлено наступне: «Відповідно до Додаткової угоди до Договору про заощадження №SAMDN25000735289172 (Вклад «Депозит Плюс на 12 мес.») від 20.05.2013 сторонами погоджено процентну ставку по вкладу на новий строк у розмірі 20% річних. 21.05.2016 Договір було продовжено до 20.05.2017. 26.05.2016 [PERSON] подав заяву про небажання продовжувати дію договору. Відповідно до п.12 Договору про заощадження №SAMDN25000735289172 (Вклад «Депозит Плюс на 12 мес.») від 20.05.2013 якщо вкладник вимагає розірвати договір зі спливом 6 місяців з дня його оформлення, але до закінчення строку вкладу, зазначеного у розділі «Данні по вкладу», то йому повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються по заниженій у 2 рази процентній ставці за фактичну кількість днів з дня оформлення вкладу чи продовження його строку до для розірвання договору. Таким чином, за період з 25.08.2015 (наступний день після останньої виплати процентів) по 20.05.2016 (кінцевий строк повний строк дії договору) розмір процентів складав 20%, а в період з 21.05.2016 (перший день продовженого строку дії договору) по 21.04.2017 (день, заявлений позивачем у позові) - 10 %.». Ухвалою Верховного Суду від 11.01.2019 зупинене виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018, додаткового рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 та постанови Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 у справі за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору та стягнення вкладу за договором банківського вкладу, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. Поставною Верховного суду від 24.06.2020 скасовано постанову Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 в частині позовних вимог про стягнення пені, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 та додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 у незміненій частині та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 в іншій частині, залишено без змін. Таким чином, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018, яким було розірвано Договір вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 20.05.2013 № SАMDN25000735289172, укладений між сторонами даного спору, підлягало виконанню лише після закінчення касаційного провадження, а саме починаючи з 24.06.2020. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, для рішень судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в іншому рішенні суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов?язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)). Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. (Постанова Верховного суду від 13.05.2019 у справі №572/1507/16-ц). Отже, Договір банківського вкладу було розірвано на підставі Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018, виконання якого стало можливим лише після закінчення касаційного провадження. Судом встановлено, що станом на 01.11.2020 Банк не повернув [PERSON] банківський вклад. Тобто, станом на дату звернення з цим позовом та станом на дату остаточних розрахунків процентів на вклад, заявлених позивачем у позовній заяві (з урахуванням уточнених позовних вимог), банк продовжував користуватися грошовими коштами позивача. Враховуючи вище зазначене, суд відхиляє доводи представника відповідача в частині неправомірності стягнення з відповідача на користь позивача процентів на суму вкладу за процентною ставкою 10% річних за користування вкладом по закінченню строку дії договору. Позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних на підставі ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про наявність між сторонами грошових зобов`язань, які відповідач не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання. Так, положення ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 в справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 в справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 в справі № 642/493/17-ц. Таким чином, стягнення 3% річних та інфляційних витрат обмежується останніми 3 роками, які передують подачі позову. Предметом позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» є проценти, які нараховуються на вклад по закінченню терміну дії договору, а тому до даних позовних вимог застосовується загальна позовна давність у три роки (ст. 257 ЦК України). З матеріалів справи судом встановлено, що позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва 14.07.2020 з позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення процентів за договором вкладу, інфляційних витрат та 3 % річних за період 22.04.2017 - 01.11.2020. Однак, слід зауважити, що ч. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом першим Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» установлений з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин. У подальшому зазначений строк продовжувався Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, і діє до 30.04.2021. Тобто, з 12.03.2020 і до скасування карантину, строки позовної давності продовжені Законом, а тому позивачем не допущено пропуску строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог у період 22.04.2017 - 14.07.2017. З урахуванням зазначеного суд зазначає, що заявлене клопотання відповідача про застосування строку позовної давності в частині стягнення грошових коштів у період 22.04.2017 - 14.07.2017 є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і задоволення позову у повному обсязі. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають проценти річних від простроченої суми у розмірі 10%, інфляційні втрати та 3% річних за період 22.04.2017 - 01.11.2020. Розрахунок 10% процентів річних від простроченої суми. Розраховуються за формулою: 5585020,00 грн. (сума боргу) х 10% (процентна ставка) / 100% / 365 днів х 1290 (різниця між датою розрахунку та датою виникнення прострочення зобов`язання) = 1973883,78 грн. Отже, проценти річних від простроченої суми, за період з 22.04.2017 до 01.11.2020 складають 1973883,78 грн. Розрахунок інфляційних втрат. Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за період: (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x = 1.25276182. Суму інфляції розраховуємо за формулою: (Сума боргу х процент інфляції) - сума боргу (5585020,00 x 1.25276182) - 5585020,00 = 1411679,82 грн. Таким чином інфляційні втрати за вказані періоди складають 1411679,82 грн. Також, боржник зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, які розраховуються за формулою: С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Тобто, за період з 22.04.2017 до 31.12.2019 3% річних складає: 5585020,00 x 3 % x 984 : 365 : 100 = 451698,06 грн. За період з 01.01.2020 до 01.11.2020 % річних складає: 5585020,00 x 3 % x 306 : 366 : 100 = 140083,29 грн. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 591781,35 грн. Щодо доводів представника відповідача про зазначення в резолютивній частині сум коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, з відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку слід зазначити наступне. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного ст. 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено ст. 164 Податкового кодексу України. Відповідно до п. п. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з п.п. «а» п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з п.п. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України. Враховуючи вимоги зазначених норм Податкового кодексу України, сума коштів (процентів за договором банківського вкладу) підлягає стягненню без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Відповідно абз. «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Доводи відповідача про те, що при визначенні суми коштів, що підлягають стягненню, мають враховуватися вимоги Податкового кодекс України, оскільки відповідно до вищевказаних норм Податкового кодексу України банк, як податковий агент стосовно позивача, при виконанні рішення суду зобов`язаний утримати і перерахувати податок із вказаної суми процентів, що стягуються за рішенням суду, суд вважає необґрунтованими. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» станом на час подання позову позивач мала сплатити судовий збір у розмірі 1 % від ціни позову, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 10985,00 грн. Тому, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10985,00 грн.

Outcome: approved