Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 15.09.2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу ними було придбано 32/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , та належить їм на праві спільної сумісної власності. Право власності на 32/100 частини вказаного домоволодіння оформлено на відповідача [PERSON] . Згідно звіту про оцінку майна від 19.06.2018 року, вартість 32/100 частини домоволодіння [ADDRESS] складає 42\~520,00 грн. На даний час шлюб між ними розірвано. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя не досягнуто. Просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 16/100 частин домоволодіння [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 16/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, надав повноваження представнику. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. просив суд позов задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. В останнє судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала повноваження представнику. В судовому засіданні позивач\~ та її представник в судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог, просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю. В останнє судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Враховуючи належне повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання суд, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2007 року, що підтверджується актовим записом № 241, складеним Комсомольським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції 15.09.2007 року. Рішенням Комсомольского районного суду м. Херсона від 30.11.2012 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування сторін у шлюбі ними придбано майно, а саме : 32/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Бєгєй В.О., право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.03.2012 року, на ім`я [PERSON] , вартістю 42\~520,00 грн. Вирішуючи спір щодо поділу спільного майна, його вартість визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди виходячи з дійсної його вартості. В ході розгляду справи сторони не заявляли клопотання про призначення у справі судової будівельно технічної та товарознавчої експертизи для визначення реальної вартості всього спільного майна та можливих варіантів реального поділу нерухомого майна, тому вартість майна, що підлягає поділу, визначена за погодженням між подружжям. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.3 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті його під час шлюбу Заперечуючи проти позову відповідач посилалася на те, що спірне майно не належить до спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбано за її кошти, отриманні від продажу будинку бабусі, на час купівлі будинку вони вже не проживали разом, проте не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття майна були її особисті кошти, а не спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя. За таких обставин, визнаючи розмір часток в спільному майні подружжя, суд вважає за необхідне визначити їх рівними, оскільки підстав для відступлення від засад рівності передбаченої законом не має. Відповідно до ст. 71 СК України\~ майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Матеріалами справи підтверджено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільних речей. Згідно до ч.3 ст.13 ЦК України не допускається дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанню правом в інших формах. Частиною 2 ст. 14 ЦК України визначено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Отже, при поділі майна, що є об`єктом права спільної часткової власності, зокрема неподільних речей суд має застосовувати положення частини 4,5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Враховуючи, що сторони не вчинили таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділенні між ними відповідно до їх часток, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, шляхом визнання ідеальних часток у спільному майні подружжя без його реального поділу, та залишення майна в їх спільній частковій власності. Що стосується заяви позивача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Статтями\~256-257\~та\~261 ЦК України\~визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій\~статті 72 СК України\~та\~пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України викладеної у постанові в справі № 6-258цс15 від 23.09.2015 року, який суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Враховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із цим позовом, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Оскільки відповідач після розірвання шлюбу сторін (листопада 2012 року) не заперечував права позивача на набутий у період шлюбу будинок, не вимагав його поділу, то права позивача не порушувалися. Спір між сторонами щодо поділу будинку виник у червні 2018 року, коли відповідачка відмовилась від укладення договору про поділ майна подружжя, тому саме з червня 2018 року слід вважати, що починається перебіг позовної давності, який позивачем не пропущено. На підставі викладеного ст. ст.\~3,\~54, 55, 60, 70 СК України,

Outcome: approved