Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 03.12.2003р. є власником 51/100 частини житлового будинку по [ADDRESS]. В належному йому житловому приміщенні з 13.04.2012р. зареєстрований та проживає його племінник, відповідач по справі. Вселення відповідача було здійснене при умов надання ним догляду за матір'ю позивача, участі в оплаті комунальних послуг, забезпечення позивача продуктами харчування. В даний час змінились умови, які були підставами для встановлення сервітуту на право користування житловим приміщенням, так як мати позивача померла в 2014 році, відповідач не оплачує комунальні послуги, не забезпечує продуктами харчування, під час конфлікту спричинив позивачу тілесні ушкодження позивача, в зв'язку з чим ведеться слідство у кримінальному провадженні, внаслідок цього змінилось волевиявлення власника на надання свого майна відповідачу для проживання та є підставою припинення сервітуту за п.4 ч.1 ст.406 ЦК України. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS], стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Шуповал Р.В. позов підтримали, просили задоволити. Пояснили, що позивач є власником житла та вправі розпоряджатись ним на свій розсуд, в даний час не бажає, щоб відповідач користувався належним йому майном. Відповідач, представник відповідача, адвокат Хомік С.Г. позов не визнали. Заперечили, що договір найму житла ним укладався на умовах забезпечення продуктами харчування, чи вчинення інших майнових дій згідно доводів позову, посилались на те, що відповідач за згодою дядька був вселений до його житлового будинку та зареєстрований з 2012 року, здійснював догляд за матір'ю позивача, вели спільне господарство, частково оплачував комунальні послуги. Представник відповідача за відсутності передбачених законом підстав для припинення сервітуту просив відмовити у задоволенні позову, також зазначав, що відповідач в даний час фактично проживає у спірному помешканні, не виселений, а такому не може ставитись питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником є власником 51/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] на підставі договору дарування від 03.12.2003р., в якому зареєстрований та проживає племінник [PERSON] Згідно з ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не має право бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом. З аналізу норм чинного житлового законодавства можна дійти висновку про те, що особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій: члени сім'ї власника житла та тимчасові мешканці й орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника чи договору оренди приміщення. Члени сім'ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Виходячи з ч.2 ст.3 СК України, згідно з якою: сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. 64, 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо дані особи постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. В ході розгляду справи встановлено, що відповідач зі згоди власника був вселений в якості племінника та зареєстрований 13.04.2012р., з часу вселення постійно проживає у спірному житловому помешканні, здійснював догляд за матір'ю позивача, вели спільне господарство. Отже, на думку суду, в даному випадку, відносини, що виникли між сторонами у справі щодо права користування житлом, мають речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення останніх повинно відбуватися згідно з вимогами ст. 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. На підставі з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. В ході судового розгляду позивачем не підтверджено об'єктивними переконливими доказами доводи про зміну умов, які були підставами для встановлення сервітуту на право користування житловим приміщенням, сторонами не укладався в передбаченій законом письмовій формі договір найму чи користування житловим приміщенням, отже не доведено, що погодженими сторонами умовами при вселенні відповідача був його обов'язок забезпечення харчування власника та вчинення інших майнових дій на користь власника. Сама по собі зміна волевиявлення власника не може вважатись підставою для задоволення вимоги про припинення у відповідача права користування спірним житловим помешкання на підставі ст. 406 ЦК України, тому оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки здійснення повноважень власника житла має відбуватись у визначених законом межах, діяльність власника може бути обмежена та власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках, встановлених законом. Необхідно також врахувати наявність у позивача обовязків власника відповідно до положень ст. 319 ЦК України - власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Що стосується посилання на спричинення відповідачем позивачу тілесних ушкоджень, суду не надано докази встановлення цих фактів в порядку кримінального судочинства, при розгляді даного позову в порядку цивільного судочинства вина особи у вчиненні кримінального правопорушення не може встановлюватись. Що стосується доводів щодо того, що відповідач не бере участі в оплаті комунальних послуг, позивач не позбавлений можлитвості звернутись до суду з позовом про відшкодування завданих збитків за наявності передбачених законом підстав.

Outcome: dismissed