Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Посилався на те, 18.04.2013 року надав [PERSON] позику у розмірі 5970 гривень, яку відповідач зобов'язався повернути в термін до 20.07.2013 року. Одержання відповідачем коштів підтверджує розпискою. У вказаний строк відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, позику не повернув та ухиляється від повернення коштів. На його неодноразові звернення про добровільну сплату заборгованості не відреагував. Також вважає, що у зв'язку з неповерненням відповідачем боргу у визначений строк, [PERSON] також має сплатити за період прострочення з 21.07.2013 року по 01.07.2015 року три відсотки річних у сумі 348 грн. 88 коп. та інфляційні втрати у сумі 4518 грн. 91 коп. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 5970 грн. 00 коп., три відсотка річних у сумі 348 грн. 88 коп. та інфляційні у сумі 4518 грн. 91 коп., а всього 10837 грн. 79 коп. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що 18.04.2013 року [PERSON] написав розписку, в якій зазначив, що отримав у боргу від [PERSON] кошти в сумі 5970 гривень для власних потреб. Вказані кошти зобов'язався повернути в строк до 20.07.2013 року (а.с.3). У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Таким чином, договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника неустойки. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.. Як вбачається з досліджених матеріалів справи, письмова форма договору позики сторонами дотримана не була. На підтвердження факту укладення договору позики позивачем була надана розписка, яка наявна в матеріалах справи (а.с.3). Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитись письмовими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у зобов'язанні належним чином. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, як було встановлено судом, у визначений договором строк кошти позивачу повернуті не були. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з дослідженого судом розрахунку, за період прострочення з 21.07.2013 року по 01.07.2015 року позивачем було нараховано три відсотки річних у сумі 348 грн. 88 коп. та інфляційні втрати у сумі 4518 грн. 91 коп. Зазначений розрахунок відповідачем будь-якими доказами спростований не був. За таких обставин, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved