Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним нікчемного правочину - Договору № АА 6784 КР купівлі-продажу від 24.07.2014 р., укладеного між ПАТ «Банк Перший» (правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк») та [PERSON], визнання за ПАТ «БГ Банк» права власності на автотранспортний засіб - «Тайота Авенсіс» д.н. [NUMBER], зобов»язання [PERSON] повернути ПАТ «БГ Банк» автотранспортний засіб - «Тайота Авенсіс» д.н. [NUMBER]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.07.2014 р. між ПАТ «Банк Перший» (правонаступник ПАТ «БГ Банк») та [PERSON] укладено Договір № АА 6784 КР купівлі-продажу транспортного засобу «Тайота Авенсіс» д.н. [NUMBER], відповідно до якого відповідачу у власність переданий зазначений транспортний засіб. Відповідно до умов Договору вартість автомобіля становить 32760 гривень, в тому числі ПДВ в сумі 5460 гривень.. На підставі акту прийому-передачі від 25.07.2014 р. транспортний засіб «Тайота» був переданий у власність [PERSON], а також залишок палива та вартість шин зимового комплексу. Позивач в обґрунтування позову зазначає, що вартість автомобіля «Тайота» д.н. [NUMBER] на момент продажу була суттєво занижена, а саме більше ніж на 20% від звичайної ціни на даний вид транспортного засобу, від чого банк поніс прямі збитки. Посилаючись на положення ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позивач просить визнати недійсним вказаний нікчемний правочин, визнати за Банком право власності на автомобіль та зобов»язати відповідача його повернути. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилачись на те, що при укладенні між сторонами Договору купівлі-продажу транспортного засобу вартість автомобіля була значно занижена, внаслідок чого Банк зазнав збитків, а тому в силу положень ст..38 Закону України ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» даний правочин є нікчемним. Відповідач в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся за місцем реєстрації, судові повістки повернулись до суду за закінченням терміну їх зберігання. На підставі положень ст..ст. 224-226 ЦПК України, суд за згодою представника позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.07.2014 р. між ПАТ «Банк Перший» (правонаступник ПАТ «БГ Банк») та [PERSON] укладено Договір № АА 6784 КР купівлі-продажу транспортного засобу «Тайота Авенсіс» д.н. [NUMBER], відповідно до якого відповідачу у власність переданий зазначений транспортний засіб. Відповідно до умов Договору вартість автомобіля становить 32760 гривень, в тому числі ПДВ в сумі 5460 гривень. 25.07.2014 р. між сторонами даного правочину був підписаний Акт приймання-передачі автотранспортного засобу «Тайота» д.н. [NUMBER], відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв у власність автомобіль, залишок палива 1,22 літри, вартість шин зимового комплекту. Загальна вартість автомобіля 33277,87 гривень, у тому числі ПДВ в сумі 5546, 31 гривня. Як вбачається з матеріалів справи вартість автомобіля визначалась на підставі висновку спеціаліста про ринкову вартість об»єкта незалежної оцінки, складеного ТОВ «ТР Інвест-Компані». На підставі постанови Правління Національного банку України від 26.02.2015 р. № 134 було відкликано банківську ліцензію ПАТ «БГ Банк» На підставі зазначеної постанови Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 27.02.2015 р. прийнято рішення № 43 про початок процедури ліквідації ПАТ «БГ Банк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію Банку - Новікову М.М. Звертаючись до суду позивач посилається на те, що укладений між сторонами Договір купівлі-продажу транспортного засобу є нікчемним, оскільки при продажі автомобіля «Тайота Авенсіс» д.н. [NUMBER] вартість предмета продажу була визначена за ціною, що більше ніж на 20% є нижчою від звичаних цін, що тягне нікчемність договору на підставі положень ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтями 6 та 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Оскільки Договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 24.07.2014 р. був підписаний сторонами, суд приходить до висновку, що сторони даного правочину дійшли згоди щодо всіх його умов і зовнішній вираз їх волі відповідав внутрішньому. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України). Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України). Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року,вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору і вона може бути заявлена окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, у цьому разі в судовому рішенні суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Іншими словами, суд не визнає нікчемний правочин недійсним, а лише констатує факт його нікчемності (недійсності). Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: «5. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину». Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним нікчемного правочину, не дотримався зазначених вимог закону, та звернувся у спосіб не передбачений ст.215 ЦК України. Крім того, звертаючись до суду позивач посилається, що підставою нікчемності оспорюваного правочину є продаж транспортного засобу «Тайота» за ціною нижчою від звичайної більше ніж на 20% (ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Відповідно до ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору. Як зазначалось судом вище, при укладенні Договору купівлі-продажу від 24ю07.2014 р. транспортного засобу «Тайота» д.н. [NUMBER] його вартість визначалась на підставі Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу, складеного у відповідності до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів. В ході оцінки була проаналізована надана документація, встановлено фізичний знос елементів, вузлів та агрегатів, проведено аналіз цін пропозицій на аналогічні об»єкти на ринку автотранспорту. На спростування вартості автомобіля, яка визначена оцінювачем, та на підтвердження посилань на те, що вартість автомобіля була значно вища на момент продажу, представник позивача надав суду Інтернет пропозиції на аналоги даного виду транспортного засобу. Однак вони не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки при визначенні вартості колісного транспортного засобу необхідно враховувати не лише його модель, рік випуску, але і фізичний стан автомобіля, зношеність його вузлів та агрегатів. В даному випадку, належним доказом на підтвердження реальної вартості автомобіля «Тайота» д.н. [NUMBER] на момент його продажу є висновок експерта. Однак, представник позивача в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не надав суду належного доказу на підтвердження вартості автомобіля, хоча судом роз»яснювався стороні обов»язок доказування тих обставин, на які сторона посилається, як на підставу своїх вимог. Суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів (ст..11 ЦПК України). Згідно з ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мать значення для вирішення справи. Тобто, у даному випадку, суду не надано належних доказів на підтвердження нікчемності укладеного 24.07.2014 р. правочину купівлі-продажу автомобіля. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, оцінюючи зібрані і досліджені судом докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними в ході судового розгляду, в зв»язку з чим позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст..88 ЦПК України.

Outcome: dismissed