Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за Договором про спільне проживання від 13.02.2009 року (далі - Договір) в сумі 17 000 доларів США, що станом на 23.02.2018 року за курсом НБУ еквівалентно 460 224,00 грн. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що з 13.09.2011 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано за рішенням суду 01.06.2017 року. В лютому 2009 року він з відповідачем уклали Договір про спільне проживання в якому зазначили, що вони проживають у фактичному шлюбі, при цьому планують у майбутньому одружитися. Сторони також домовилися придбати домоволодіння із земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS]. Для придбання вказаного об'єкта позивач передав [PERSON] кошти в сумі 17 000 доларів США, які вона витратила на придбання нерухомості, що підтверджується Договором-купівлі продажу земельної ділянки від 17.02.2009 року та Технічним паспортом на індивідуальний житловий будинок від 17.11.2009 року. Оскільки шлюб між сторонами розірвано, позивач просить суд у відповідності до абзацу 10 Договору, який визначає суму відшкодування у разі непорозумінь між сторонами, стягнути з відповідача на його користь відшкодування в сумі 17 000 доларів США. Відповідач подала до суду відзив в якому вказала на необґрунтованість заявлених вимог, оскільки перед позивачем жодних фінансових зобов'язань в неї не має, при цьому будь-яких коштів позивач в борг їй не надавав. Домоволодіння було придбано у шлюбі з іншим чоловіком, а тому позивач до вказаного майна не має будь-якого відношення. До суду позивач подав відповідь на відзив в якій зазначив, що [PERSON] не проживає з чоловіком від попереднього шлюбу з 1998 року, про що вказано в рішенні Липовецького районного суду Вінницької області від 04.04.2011 року. Таким чином, вказаний будинок не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на момент його придбання подружжя проживало окремо, спільне господарство не вело. Відповідач заперечує факт отримання від позивача коштів в сумі 17 000 доларів США, при цьому вказує на те, що домоволодіння було придбано за кошти сім`ї, що не відповідає дійсності. Джерел доходу, які дозволяли б [PERSON] придбати спірний будинок самостійно, без допомоги позивача, не було. Заперечень відповідач не подала. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали, суд встановив, що з 2008 року по 13.09.2011 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Для придбання домоволодіння із земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], [PERSON] добровільно передав [PERSON] (як цивільній дружині) кошти в сумі 17 000 доларів США, що підтверджується розпискою (баз дати). Факт отримання [PERSON] коштів в сумі 17 000 доларів США також підтверджується Договором про спільне проживання від 13.02.2009 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] в якому сторони зазначили, що вони проживають у фактичному шлюбі, при цьому планують у майбутньому одружитися. У договорі також вказано, що [PERSON] хоче щоб [PERSON] разом з нею володів домоволодінням із земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], оскільки він вкладає для придбання цієї нерухомості грошові кошти в сумі 17 000 доларів США. Судом встановлено, що на підставі рішення третейського суду від 30.01.2009 року (а.с. 33), який був створений для вирішення конкретного спору (ad hoc), за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS], на яке вона отримала реєстраційне посвідчення 31.06.2009 року. 17.02.2009 року [PERSON] як покупець уклала з [PERSON] (продавцем) Договір купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2500 га (кадастровий номер [NUMBER]), що розташована за адресою: [ADDRESS]. 13.09.2011 року [PERSON] зареєстрував з [PERSON] шлюб, який було розірвано за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 01.06.2017 року у справі №136/663/17. У абзаці 10 Договору сторони визначили, що якщо [PERSON] не погоджуватиметься або вимагатиме чогось, щоб піти позивачу на зустріч, вона має сплатити в день суперечки п'ятикратну ціну за земельну ділянку з будинком. Оскільки шлюб між сторонами розірвано, позивач вважає, що строк вимоги за абзацом 10 Договору настав, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь частину відшкодування в сумі 17 000 доларів США. Встановивши вказані обставини, суд встановив відповідні їм правовідносини. Частиною другою статті 9 СК України визначено, що особи, які проживають однією сім'єю, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов'язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. Якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону, ч.1 ст.10 СК України). Зі змісту Договору про спільне проживання, який укладено між [PERSON] та [PERSON] слідує, що він увібрав у себе ознаки як шлюбного договору, так і договору про поділ майна подружжя, у зв'язку з чим до спірних правовідносин слід застосовувати аналогію закону. Відповідно до частини першої статті 94 СК України, шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст. 220 ЦК України). Враховуючи те, що Договір про спільне проживання не був нотаріального посвідчений, суд, з урахуванням вимог ч.1 статті 220 ЦК України, вважає вказаний правочин нікчемним, який при цьому не створює юридичних наслідків для його сторін. Суд вважає необґрунтованою суму заявленого відшкодування з огляду на те, що сума такого відшкодування згідно абзацу 10 Договору визначається виходячи з вартості домоволодіння із земельною ділянкою на день суперечки, якою позивач вважає день розірвання шлюбу, при цьому доказів їх вартості на відповідну подію позивач суду не надав. Оскільки заявлені вимоги ґрунтуються на нікчемному правочині, враховуючи при цьому необґрунтованість суми відшкодування, яка заявлена позивачем, суд дійшов висновку про невмотивованість позову, у зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed