Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з відповідача суму позики в розмірі 20000,00 Євро за договором від 15.08.2008 року, а також просить стягнути пеню в розмірі - 7300,00 Євро; 3% річних - 600,00 Євро.; інфляційні витрати в сумі - 2999,96 Євро. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд в справи у його відсутності до суду не звертався, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Судом установлено, що 15.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання зворотної фінансової позики. Відповідно до п.1.1. та 2.1 Договору позикодавець зобов'язується надати позичальнику зворотну фінансову позику у розмірі 40000,00 Євро, а позичальник зобов'язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Відповідно до п.п. 2.2 договору позика надається у національній валюті України - гривні по курсу Національного банку України на день передачі коштів. Відповідно до п.3.1., 3.2 Договору кредитор зобов'язаний надати позику протягом 5 днів з моменту підписання даного Договору. Позика надається готівкою у національній валюті України - гривні по курсу Національного банку України на день передачі коштів, та оформлюється Актом приймання - передачі коштів зворотної фінансової позики. Строк надання позики позичальнику становить 40 днів з моменту підписання Акту приймання - передачі коштів зворотної фінансової позики, що відповідає п.4.1 Договору про надання зворотної фінансової позики. Відповідно до п.п.5.1, 5.2 Договору по закінченню строку, вказаного в п.4.1 Даного Договору, позичальник зобов'язується протягом одного дня повернути суму фінансової позики. Фінансова допомога повертається готівкою у національній валюті України - гривні по курсу НБУ на день передачі коштів, та оформлюється Актом приймання - передачі коштів зворотної фінансової допомоги. Дії сторін у справі відповідають вимогам норм цивільного законодавства, зокрема, ст. 1047 ЦК України, згідно якої договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до акту приймання-передачі коштів зворотної фінансової позики від 15.08.2008 року [PERSON], надав, а [PERSON]В, прийняв фінансову позику у розмірі 20000,00 Євро у національній валюті України - гривні по курсу Національного банку України станом на 15.08.2008 року. Таким чином, судом встановлено, що позичальник отримав лише частину позики, що дорівнює 20000,00 Євро. Підтверджень надання іншої частини позики, а також доказів повернення позики, суду не надано. В зв'язку з наведеним суд виходить наступного, 15.08.2008 року кредитором [PERSON] надано позичальнику [PERSON] грошові кошти (суму позики) у розмірі 20000,00 Євро. Відповідно умовам договору строк дії позики 40 днів з моменту підписання акту прийому - передачі, тобто до 24.09.2008 року включно. Згідно п.5.1 договору, по закінченню строку, вказаного в п.4.1 Даного договору, позичальник зобов'язується протягом одного дня повернути суму фінансової позики. Таким чином позичальник, у випадку невиконання зобов'язання до 24.09.2008 року включно, повинен виконати його 25.09.2008 року, а з 26.09.2008 року у разі невиконання умов договору зобов'язання вважається простроченим. Ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом установлено, що позичальник належним чином не виконав прийнятих на себе зобов'язань і не повернув позивачу позичені кошти у встановлені терміни, як й не зробив цього до моменту розгляду справи у суді. В зв'язку з чим, з відповідача підлягає стягнення сума заборгованості за договором про надання зворотної фінансової позики в розмірі 20000,00 Євро, що станом на день розгляду справи еквівалентна - 648460,00 грн. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та сплата неустойки. Пунктом 7.1 Договору, за порушення строків повернення фінансової позики позичальник зобов'язаний сплатити кредитору пеню у розмірі 0,1 % від несплаченої своєчасно суми за кожний прострочений день. Позивачем заявлені вимоги щодо стягнення суми пені за період з 26.09.2008 року по 25.09.2009 року в сумі 7300,00 Євро. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Судом встановлено, що грошові кошти, які були позичені позивачем не повернуті до часу розгляду справи в суді, однак Позивач відповідно до позовних вимог, обмежує період стягнення пені з 26.09.2008 року по 25.09.2009 року, що є його процесуальним правом. Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Дія ж Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. В зв'язку наведеним суд вважає, що сума пені заявлена позивачем підлягає стягненню у валюті гривні, яка еквівалентна до Євро на момент закінчення періоду заборгованості про який просить позивач, тобто станом на 25.09.2009 року і становить 86315,20 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань боржник зобов'язаний сплатити за вимогою кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних із простроченої суми. Позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних від простроченої суми, також за період з 26.09.2008 року по 25.09.2009 року в сумі 600 Євро, в зв'язку чим суд вважає, що вони підлягають стягненню, однак еквівалент вказаної суми в гривні також, повинен бути визначений станом на 25.09.2009 року, і складати - 7094,40 грн. Що стосується стягнення розміру інфляційних витрат суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таким чином, стягнення суми інфляційних витрат задоволенню не підлягає. Суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача: -суми боргу за договором про надання зворотної фінансової позики - 20000,00 Євро, що станом на день розгляду справи 16.03.2017 року відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентна - 648460,00 грн., -3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за період з 26.09.2008р. - 25.09.2009 р. - в розмірі 600,00 Євро, які відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 25.09.2009р. складає 7094,40 грн.; -пені нарахованої відповідно до умов договору за період з 26.09.2008р. - 25.09.2009 р. в сумі 86315,20 грн. В іній частині позову відмовити. Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 11128,04 грн.

Outcome: partial