Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошову суму у розмірі 21 967,62 грн., що складаються з інфляційних витрат у розмірі 17 893,40 грн., 3 % річних у розмірі 4064,22 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Радянського районного суду м.Києва від 14 травня 2001 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позов задоволено та стягнуто [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу, що становить 90 000,00 грн., судові витрати - 908,00 грн., а всього 90 908,00 грн. При цьому, на виконання дубліката виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва на підставі вищезазначеного рішення, 17 липня 2006 року було відкрито виконавче провадження. Разом з тим, позивач вказує, що оскільки рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 травня 2001 року відповідачем в особі її сина почало частково виконуватися лише з листопада 2015 року, а рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року стягнуто з відповідача на користь позивача41760 грн. інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 2700 грн. за період з листопада 2014 року по жовтень 2015 року, [PERSON] вважає, враховуючи положення ст. 625 ЦК України, що він має право на відшкодування відповідачем інфляційних втрат та суми 3% річних за період з 1 листопада 2015 року по 15 лютого 2018 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. 05 лютого 2019 року поштовим зв'язком до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON], згідно якого останній не погодився з вимогами позивача, зауваживши, що розрахунки позивача щодо сум інфляційних втрат та 3 % річних є помилковими, а [PERSON] погашення боргу відбувалося вчасно та систематично. 13 лютого 2019 року позивачем подано відповідь на відзив, за змістом якого [PERSON] зазначив, що наданий ним розрахунок є вірним, оскільки ґрунтується на даних, наданих виконавчою службою. Ухвалою суду від 19 березня 2019 року, що винесена протокольно, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав, що викладені у позові. Представник відповідача у судовому проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Радянського районного суду м.Києва від 14 травня 2001 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позов задоволено та стягнуто [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу, що становить 90 000,00 грн., судові витрати - 908,00 грн., а всього 90 908,00 грн. При цьому, на виконання дубліката виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м.Києва на підставі вищезазначеного рішення, 17 липня 2006 року було відкрито виконавче провадження. Жодних доказів, які б підтверджували ту обставину, що станом на теперішній час відповідач у повному обсязі виконав рішення Радянського районного суду м.Києва від 14 травня 2001 року та повернув позивачу встановлену даним рішенням суму заборгованості у розмірі 90 000,00 грн., матеріали справи не містять. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року стягнуто з відповідача на користь позивача 41760 грн. інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 2700 грн. за період з листопада 2014 року по жовтень 2015 року. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно положень ч.ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася. Водночас, у відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Як передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання суд, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі № 686/21962/15-ц та від 10.04.2018 року по справі №910/10156/17,постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11, а також від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд, з урахуванням положень ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем інфляційних збитків, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними. Слід зазначити, що посилання відповідача на неправомірність розрахунків інфляційних втрат та 3 % річних не відповідають дійсності, оскільки ґрунтуються на виданій Довідці Управління Державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві №Л-3925, Л-4022 від 17 вересня 2018 року. За тих самих обставин, суд критично відноситься до тверджень позивача відносно своєчасного та систематичного виконання боргових зобов'язань. Враховуючи вищевикладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог про стягнення за період з 1 листопада 2015 року по 15 лютого 2018 року з відповідача на користь позивача 21 967,62 грн., що складається з інфляційних витрат у розмірі 17 893,40 грн., 3 % річних у розмірі 4064,22 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved