Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , укладені між [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Могиленко Л.М. В обґрунтування позову вказала, що позивач, будучи особою похилого віку та такою, що потребує сторонньої допомоги, домовилася із [PERSON] , яка проживає з нею за однією адресою, що остання буде доглядати її та допомагати, взамін позивач складе договір довічного утримання на її користь. Після підписання 23.12.2020 року відповідних документів у приватного нотаріуса Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Могиленко Л.М., відповідач з невідомих причин не повертала позивачу документи на майно, тому позивач, звернувшись до нотаріуса, дізналася, що вона уклала договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, і на даний час вона вже не є їх власником, оскільки за станом здоров`я та маючи похилий вік вона не могла усвідомити, що фактично безкоштовно віддала своє єдине житло, а відповідач скористалася її безпорадністю, вважає укладені договори дарування є недійсними. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату час і місце судового засідання,не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. [PERSON] у відповідності до ухвали Прилуцького міськрайонного суду від 30.11.2015 року є власником житлового будинку [ADDRESS] , відповідно до якої їй було виділено в натурі 3/5 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] , як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та встановлено порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виділення двох дворів для індивідуального користування (а.с.16 зворот-17, зворот). За [PERSON] зареєстровано право власності на відповідну земельну ділянку та внесено відомості до Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна №238490961 від 23 грудня 2020 року. 23.12.2020 позивач та відповідач уклали договір дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Могиленко Л.М. 23.12.2020 року та зареєстрований в реєстрі за №1484, відповідно до умов якого позивач безоплатно передає у власність відповідачеві вказаний будинок (а.с.24-25). 23.12.2020 позивач та відповідач уклали договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Могиленко Л.М. 23.12.2020 року та зареєстрований в реєстрі за №1485., відповідно до умов якого позивач безоплатно передає у власність відповідачеві вказану земельну ділянку (а.с.26-27). Згідно ст.12 ч.1 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотне значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). При цьому, згідно п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. У відповідності до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди. Наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість іншого правочину, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин, частина перша статті 229 та статті 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як встановлено в судовому засіданні на момент вчинення правочину позивач була особою похилого віку, оскільки на час посвідчення таких договорів їй було 84 роки, потребувала догляду, виходячи із віку та стану здоров`я, та не мала у власності іншого житла, після укладання договорів дарування позивачем не передана частина будинку та земельна ділянка відповідачеві по справі, при цьому позивач так і залишилася зареєстрованою та продовжила проживати у даному будинку, тобто вказане житло не вийшло з її володіння. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що позивач, укладаючи договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, неправильно сприймала фактичні обставини правочинів, а саме вважала, що укладені договори встановлюють обов`язок відповідача здійснювати догляд за нею та допомогу, що вплинуло на її волевиявлення, що у відповідності до норм ст.717 ЦК України не є договорами дарування, та враховуючи що позивач є особою похилого віку, за станом здоров`я потребує догляду та сторонньої допомоги; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі майна відповідачу та продовження позивачем проживати в спірному будинку та користуватися ним та земельною ділянкою, призначеною для обслуговування вищезазначеного будинку та господарських будівель і споруд після укладення договорів дарування, за таких обставин позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи позивачем сплачено 1823,50 грн. судового збору та 5022,50 грн. - оплата юридичних послуг адвоката. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати понесені в зв`язку з розглядом справи в розмірі 6846,00 грн.

Outcome: approved