Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], оскільки відповідач з вересня 2013 року не проживає в квартирі, не сплачує за комунальні послуги, його майна та особистих речей в квартирі не має, що порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, підтримання позовних вимог у повному обсязі та про їх задоволення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не відомо. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. [PERSON], сестрі позивача, на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 01.07.2011 року. 02 вересня 1988 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, а рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2013 року шлюб між ними розірвано. [INFO] року сестра позивача [PERSON] померла, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Юрловою Т.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №42, спадкоємцем за заповітом [PERSON] є [PERSON], а спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS]. Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] на праві приватної власності належить зазначена вище квартира. Вказане підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.02.2017року. Відповідно до виписки з будинкової книги та відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 17.11.2017 року, відповідач зареєстрований у квартирі. Актом від 03.04.2017 року підтверджено те, що відповідач з вересня 2013 року не проживає в [ADDRESS]. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Приймаючи до уваги те, що реєстрація місця проживання відповідача, який не є членом сім'ї позивача, у належній позивачу квартирі перешкоджає реалізації останнім права розпорядження власним майном, то наявні підстави для задоволення позову. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі ст. ст. 317, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved