Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач\~звернувся до суду з\~позовом до відповідача\~про\~визнання правочину дійсним та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 29 грудня 2006 року між нею та відповідачем ( Іванівською районною спілкою споживчих товариств Одеської області) був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна. За цим договором, вона як покупець придбала, а відповідач як продавець\~продав їй будівлю павільйон-магазин, розташований за адресою\~Одеська область Іванівський район смт.Радісне, провулок Торговий 7 а за ціною 4500 гривень. Вся сума за придбану позивачем будівлю була перерахована на банківський рахунок продавця 29 грудня 2006 року. Предмет договору фактично йому продавцем переданий в день укладення договору. Будівля магазину з дня його придбання і до цього часу використовується нею для здійснення підприємницької діяльності. В той же час ними при укладенні договору купівлі-продажу не було дотримано вимоги про обовязкове нотаріальне посвідчення такого виду договорів. Таке порушення допущене з вини продавця, відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору. Позивач просить\~визнати договір купівлі-продажу від 29 грудня 2006 року, укладений між нею як покупцем та Іванівською районною спілкою споживчих товариств як продавцем, за яким він придбав будівлю павільйону-магазину в смт. Радісне, провулок Торговий 7 Іванівського району Одеської області - дійсним. Визнати за нею право власності на нерухоме майно\~будівлю павільйону - магазину в смт. Радісне провулок Торговий 7 Іванівського району Одеської області загальною площею 93,5 м.кв. В\~судовому засіданні\~позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнала в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши докази, прийшов до наступного. Відповідно до ч.4\~ст. 174 ЦПК України, якщо відповідач визнає позовні вимоги і за наявності для того законних підстав, суд позов задовольняє. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 2006 року, вчиненого між повноважним представником Іванівської районної спілки споживчих товариств в особі\~голови спілки та позивачем, [PERSON], позивач придбала нерухоме майно у виді будівлі павільйону-магазину, що знаходиться за адресою провулок Торговий 7, смт. Радісне Іванівського району Одеської області за 4500 грн., що підтверджується копією договору. 29 грудня 2006 року відповідно до акту приймання-передачі основних засобів павільйон-магазин було передано позивачу, що підтверджується копією акту. Згідно з дослідженою у судовому засіданні копії квитанції №421 від 29.12.2006 року, позивач відповідно до умов договору купівлі-продажу сплатила кошти у розмірі 4500 грн. за придбання павільйону-магазину. Відповідно до\~ст. 655 Цивільного кодексу України (далі -ЦК) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві),а покупець приймає або зобовязується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, з договору від 29.12.2006 року слідує, що між позивачем та Іванівською районною спілкою споживчих товариств укладено саме договір купівлі-продажу та до нього слід застосовувати норми закону, викладені в Главі 14, Гл.54, зокрема,\~\~ст.\~203, ст.\~657 ЦК України, чинні на час укладення договору. В ч.4\~ст. 203 ЦК України\~вказано,що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Так, згідно\~ст. 657 ЦК України (в редакції на момент укладення договору), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу,житлового будинку(квартири)\~або іншого нерухомого майна\~укладається у письмовій формі і підлягає\~нотаріальному посвідченню\~та\~державній реєстрації. Відповідно до положень п.1 ч.1\~ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» , обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема право власності на нерухоме майно. Пунктом 1 частини 1\~ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01.07.2004 року\~із змінами та доповненнями передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Однак, з даних суду документів та підтверджено відповідачем, станом на час укладення договору, а саме 29.12.2006 року Іванівська райспоживспілка не мала документів про право власності на спірну будівлю павільйону-магазину, що знаходиться за адресою провулок Торговий 7, смт. Радісне Іванівського району Одеської області, як цього вимагає\~Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01.07.2004 року. Згідно ч.1\~ст.210 ЦК України\~правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ч.3\~ст.640 ЦК України (в редакції що діяла на момент вчинення правочину)\~договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Відповідно до положень до ч.2 п.13\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2\~ст.220 ЦК України\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей\~210\~та\~640 ЦК\~повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Відповідно до ч. 2\~ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору,що підтверджується письмовими доказами, і відбулося\~повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється\~від його нотаріального посвідчення, суд може визнати\~такий договір дійсним. Судом достовірно встановлено, що сторонами не дотримані вимоги щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна та щодо державної реєстрації правочину, яка була обовязковою згідно діючого законодавства на момент укладення договору, крім того,\~не здобуті докази\~ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, його реєстрації та втрати такої можливості у позивача, в звязку з чим відсутні правові підстави для визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку, так як правочин не є укладеним і не створює прав та обовязків для сторін. В Постанові\~Верховного\~Суду\~України\~від 18.04. 2011 року висловлена правова позиція щодо застосування\~ч.2\~ст. 220 ЦК України, де вказано,що в разі недодержання сторонами\~закону про\~обовязкову державну реєстрацію договору такий договір не породжує прав та обовязків для його сторін і не може бути\~визнаний\~судом\~дійсним на підставі\~ст. 220 ЦК України, оскільки такий правочин відповідно\~ст. 210 ЦК України\~вважається\~вчиненим з моменту його державної\~реєстрації. Крім того, як слідує з Розяснення\~Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду\~цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних прав про захист права власності\~та інших речових прав», «при вирішенні справ\~про\~визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна з підстав, визначених\~частиною другою\~ст. 220 ЦК, та визнання у звязку із цим права власності на обєкт нерухомості суди, задовольняючи позови, виходили з того,що якщо сторони домовилися\~щодо усіх істотних умов договору,що підтверджується письмовими доказами, і відбулося часткове або повне виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Вирішуючи спір\~про визнання\~дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, не всі суди звернули увагу на те,що норма\~частини 2\~ст. 220 ЦК\~не застосовується\~щодо правочинів, які підлягають\~і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки\~момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210\~та ст.\~640 ЦК\~повязується з державною реєстрацією, тому вони\~не є укладеними, а отже,не створюють\~прав та обовязків для сторін». Отже, підстав для задоволення позову немає, а тому позивачу слід відмовити в задоволенні позову про визнання\~договору купівлі-продажу дійсним та\~визнання його права власності на нерухоме майно.

Outcome: dismissed