Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь витрати, понесені на поховання спадкодавця, а саме - встановлення пам`ятника в розмірі 6200 грн. При цьому позивач посилається, на те, що [INFO] померла їх мати - [PERSON] . На її поховання він витратив грошові кошти в розмірі 19 490,00 грн. Відповідачка є спадкоємцем померлої матері за заповітом. Він запропонував сестрі відшкодувати половину витрат на поховання та придбання пам`ятника в сумі 13 400,00 грн., однак отримав відмову. Оскільки 1000 грн. вже була стягнута у іншому судовому провадженні, то позивач просить стягнути половину від вартості пам`ятника, а саме 12400/2 = 6200 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачка та її представник позовні вимоги просив залишити без задоволення, на підставах викладених у відзиві . Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований, не доведений та задоволенню не підлягає. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть від 09.01.2015 року, виданого Виконавчим комітетом Ожиговецької сільської ради Волочиського району Хмельницької області, про що зроблено відповідний актовий запис № 2. З постанови апеляційного суду Одеської області від 18.10.2018 року вбачається, що заповітом від 21.08.2014 року померла [PERSON] заповіла земельну ділянку площею 2,6505 га [PERSON] , який у встановленому порядку своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, тому згідно зі ст. 1269 ЦК України таким, що прийняв спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину на цю земельну ділянку. Згідно заповіту від 10.02.2010 року [PERSON] заповіла все своє майно дочці [PERSON] , яка будучи спадкоємцем по заповіту від 10.02.2010 року своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини, у тому числі і на земельну ділянку, однак нотаріусом їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку. Відповідно до рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 26.07.2018 року, яке набрало законної сили 15 серпня 2016 року, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 3/4 частини земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6504 га, яка розташована на території Ожиговецької сільської ради Волочиського району Хмельницької області, і належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010475000388. Право власності на вказану земельну ділянку, також, підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.04.2018 року. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з копією договору підряду № 02 від 05 квітня 2017 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , замовник доручає, а підрядник зобов`язується надати послуги по виготовленню та встановленню пам`ятника, у відповідності до умов договору, а замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити її. Відповідно до пункту 1.2. Договору, вартість робіт, які доручаються підряднику згідно цього договору становить - 13400,00 гривень. Згідно акту № 01 здачі-прийому робот виконавцем були проведені роботи щодо виготовлення та встановлення пам`ятника. Відповідно до ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», похованням померлого є комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Позивачем не було надано доказів того, що вартість пам`ятника у розмірі 13400 грн., була узгоджена з відповідачем, та що відповідачка надала згоду на його замовлення. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд вважає, надані позивачем докази не можуть вважатися належними, вони не містять доказів згоди відповідачки на замовлення та виготовлення пам`ятника саме у вартості 13 400 грн., тому суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог про визнання дій відповідача неправомірними. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed