Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою що втратила право на проживання за адресою : [ADDRESS] оскільки остання тривалий час за цією адресою не проживає та своїх речей в приміщенні не має. Більше 10 років в спірному приміщенні не проживає, виїхала за кордон , комунальні платежі не здійснює. Він є власником цієї квартири та не має можливості нею розпорядитись. Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 10.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою від 03.12.19 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. Довідкою з реєстру встановлено що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Відповідачу було спрямовано копію позову разом з ухвалою про відкриття провадження, однак правом на подання відзиву остання не скористалась. Суд вважає, що відповідач без поважних причин не подав відзив, тому, при відсутності заперечень в з боку позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, допитавши позивача та свідка, дослідивши матеріали справи встановив наступні факт та відповідні їм правовідносини: за адресою : [ADDRESS] зареєстровано згідно до довідки від 25.09.19 року [PERSON] та [PERSON] . Право власності зареєстровано за [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності згідно до договору купівлі-продажу від 28.05.2003р. Згідно до пояснень позивача в судовому засіданні відповідачка є його сестрою за матір*ю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачка є сестрою позивача. Верховний суд України, висловив у Постанові № 6-709цс16правову позицію, згідно з якою, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Довідкою дільничого інспектора поліції [PERSON] та поясненнями свідка [PERSON] в судовому засіданні встановлено що [PERSON] за спірною адресою не проживає більше п`яти років. Власних речей в квартирі не має. З боку позивача ніяких перешкод для проживання відповідачки не створено. Замків позивач не змінював та поштової кореспонденції відповідачка за спірною адресою не отримує. Матеріали справи не містять доказів наявності будь-яких перешкод з боку позивача для проживання відповідачки за спірною адресою. Суд вважає встановленим, що [PERSON] не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад 10 років, у зв`язку з чим дійшов висновку про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, з підстав, передбачених ст.405 ЦК України. Враховуючи вище зазначене, те, що відповідачкою заперечень на позовну заяву не надано, суд змушений розглядати справу на підставі наданих доказів і вважає що є всі підстави для задоволення позову. Судові витрати залишаються за позивачем . На підставі викладеного та

Outcome: approved