Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23 грудня 2009 року він домовився з відповідачем про покупку житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований у [ADDRESS] про що було укладено відповідний письмовий договір, на підставі якого [PERSON] передав гроші, а [PERSON] - ключі від будинку. На прохання позивача привести домовленість у відповідності до вимог закону - нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, відповідач повідомив, що це неможливо, оскільки він не є зареєстрованим власником спірного майна, хоча воно й належить йому на праві власності. Враховуючи вказані обставини, [PERSON], самостійно, від імені [PERSON] почав процедуру отримання правовстановлюючих документів, яка була закінчена 22 вересня 2017 року. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява представника позивача адвоката [PERSON], в якій він просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують та просять суд його задовольнити - визнати за позивачем право власності на спірний будинок. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, відповідно до якої позов визнає у повному обсязі та просить розглядати справу у його відсутності. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 23 грудня 2009 року сторони по справі домовилися про купівлю-продаж житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований у [ADDRESS] про що було укладено відповідний письмовий договір, на підставі якого [PERSON] передав гроші, а [PERSON] - ключі від будинку. На прохання позивача привести домовленість у відповідності до вимог закону - нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, відповідач повідомив, що це неможливо, оскільки він не є зареєстрованим власником спірного майна, хоча воно й належить йому на праві власності. Враховуючи вказані обставини, [PERSON], самостійно, від імені [PERSON] почав процедуру отримання правовстановлюючих документів, яка була закінчена 22 вересня 2017 року. Отже, на момент укладання договору відповідач [PERSON] не був власником спірного майна, а тому не мав право його відчужувати. Таким чином, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Так, ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України є добросовісним набувачем, так як придбав нерухоме майно у особи, яка не мала на це права, а тому спірний будинок не може бути у нього витребувано, оскільки не було загублено власником, викрадено у нього та не вибувала з його володіння не з його волі, а тому позов має бути задоволено. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, у даному випадку, визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved