Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] Управління Держгеокадастру у Харківській області, Лозівської районної державної адміністрації Харківської області, Садівської сільської ради Лозівського району Харківської області про визнання права власності на земельну частку (пай), посилаючись на те, що він з 1993 року по 10.05.1996 року був членом колгоспу ім. Леніна, с. Садове, Лозівського району, Харківської області. На даний час йому стало відомо, що він має право на земельну частку (пай), оскільки він значиться у списку громадян членів КСП ім. Леніна, додатку до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-20-00-000473. Тому просить визнати за ним право на земельну частку (пай) КСП ім. Леніна на території Садівської сільської ради Лозівського району Харківської області в розмірі земельної частки (паю) по КСП ім. Леніна, с. Садове, Лозівського району, Харківської області, а саме площею 6,45 умовних кадастрових гектарів. Крім цього просить визнати причину пропущеним ним строку позовної давності поважною, посилаючись на те, що про офіційну відмову в задоволенні його заяви щодо виділення земельної ділянки йому стало відомо лише в 2016 році, також він 23.03.2017 року звернувся до відповідача по справі [PERSON] управління Держгеокадастру у Харківській області з приводу виділення земельної ділянки, але відповідь так і не отримав. Позивач в судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, але в присутності його представника адвоката [PERSON], на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Представник позивача адвоката [PERSON] в судове засідання не зявилася, але надала суду свою заяву в якій просила слухати дану цивільну справу за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити на підставі документів, які є в матеріалах цивільної справи. Представник відповідача [PERSON] Управління Держгеокадастру в Харківській області [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду свою заяву в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу за відсутності представника з урахування наданих письмових заперечень. Так, представником відповідача в запереченнях на позовну заяву зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем пропущений встановлений законодавством строк позовної давності, так як з часу видачі державного акту на право колективної власності пройшло понад 21 рік і лише у 2017 році позивач вказує на порушення його права на отримання земельної частки (паю), хоча у 2000 році він звертався до керівництва КСП ім. Леніна про включення його до додаткових списків на отримання земельної частки (паю). Тому вважає, що вимоги позивача є непереконливими, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Представник третьої особи Лозівської районної державної адміністрації Харківської області [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду заяву з проханням розглядати справу у відсутності представника, заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності. Представник третьої особи Садівської сільської ради Лозівського району, Харківської області в судове засідання не зявився, але раніше надавав суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Так, в статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п'ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). В статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність чи користування або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач, починаючи з 07 березня 1993 року по 10 травня 1996 року працював у колгоспі ім. Леніна Лозівського району Харківської області, що підтверджується копією трудової книжки серія УКР № 0758490. Згідно протоколу загальних зборів колгоспників та засідань правління колгоспу за 1993 рік № 4 від 29 квітня 1993 року позивач був прийнятий в члени колгоспу імені «Леніна» с. Садове Садівського сільської ради Лозівського району Харківської області з квітня 1993 року, що підтверджується архівною довідкою Лозівської районної державної адміністрації Харківської області за 01-127 від 17.06.2016 року. На підставі рішення загальних зборів (протокол № 2 від 28.12.1994 року) колгосп ім. Леніна, Лозівського району Харківської області було реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство ім. Леніна, яке в 2001 році у звязку з реформуванням аграрного сектора економіки, КСП ім. Леніна припинило свою діяльність. Статут новоствореного ПОСП «Золотий колос» с. Садове, Лозівського району Харківської області зареєстрований розпорядженням райдержадміністрації № 52 від 26.01.2000 року, яке 16 лютого 2005 року згідно ухвали Господарського суду Харківської області ліквідоване, що підтверджується архівною довідкою Лозівської районної державної адміністрації Харківської області за 01-58 від 06.03.2017 року. 10 травня 1996 року [PERSON] був звільнений з колгоспу ім. Леніна, с. Садове, Лозівського району Харківської області на підставі протоколу № 4 від 10.05.1996 року загальних зборів членів колгоспу імені «Леніна», що підтверджується копією трудової книжки серія УКР № 0758490. Державний акт на право колективної власності на землю по КСП ім. Леніна Лозівського району Харківської області серії ХР-20-00-000473 було отримано 22.11.1995 року. Даний Державний акт було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 30 січня 1996 року за № 4. Розмір земельної частки (паю) по КСП складає 6,45умовних кадастрових гектарах, [PERSON] в списках додатках до державного акту на право колективної власності на землю по КСП ім. Леніна значиться за № 258, але в списках громадян-членів КСП ім. Леніна, що додається до справи по паюванню земель КСП ім. Леніна, яка розроблена Харківським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук у 1996 році не числиться і сертифікат на право на земельну частку (пай) йому не видавався, що вбачається з довідки міськрайонного Управління Держгеокадастру у Лозівському районі та м. Лозовій Харківської області № 29-20-0.23,041-10/124-17 від 23.03.2017 року. Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивача помилково не було включено до списку громадян-членів КСП ім. Леніна, що додається до справи по паюванню земель КСП ім. Леніна, яка розроблена Харківським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук у 1996 році, оскільки станом на 30 січня 1996 року він значився під № 258, що позбавляє позивача права на отримання у приватну власність земельної частки (паю). Так, станом на час звернення позивача до суду рішення загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Леніна Лозівського району Харківської області від 22 листопада 1995 року стосовно виділення [PERSON] земельної частки (паю) не відмінено, не змінено і має законну силу. Строк позовної давності для його виконання не встановлено, окрім того, приватизація землі в Україні не завершена. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. З вищевказаного суд робить висновок, що на момент отримання КСП імені Леніна Державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП позивач мав право на земельну частку (пай). Кожному громадянину України, згідно статті 14 Конституції України гарантується право на землю. Згідно п. «а» частини 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, фермерського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва Пунктом «б» частини 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій. Згідно частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв);\~\~ приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Абзацом 7 статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. У відповідності до п. «а» частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Що стосується вимоги позивача поновити строк позовної давності, то суд, задовольняючи цю вимогу виходив з наступного. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи позивач з 2000 року звертався до різних органів з заявою про видачу йому земельної частки (паю), але на свої заяви не отримував ні відповіді, ні відмови в наданні земельної ділянки. З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що позивач є особою матеріально не забезпеченою, на протязі певного часу не мав можливості отримати документ на право на земельну частку (пай) з незалежних від нього причин, тому суд вважає причину пропуску строку позовної давності позивачем поважною, в звязку з чим він не мав можливості захистити своє порушене право. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з нормами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Позивач надав належні та допустимі докази того, що не внесення його до списку громадян-членів КСП ім. Леніна, що додається до справи по паюванню земель КСП ім. Леніна, яка розроблена Харківським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук у 1996 році є порушенням його конституційних прав, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Outcome: approved