Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним пункту договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. У позовній заяві посилався на те, що 22 лютого 2017 року уклав з філією Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» - Полтавським обласним управлінням АТ «Ощадбанк» Договір № 42887316 на вклад «Мій депозит» на ім`я фізичної особи (з поповненням та щомісячною виплатою процентів) із 18 місячним строком дії на суму 100,00 доларів США, яким було, зокрема, визначено: день повернення Депозиту 22 серпня 2018 року (пункт 1.1.); процентна ставка - 5.5% річних (пункт 1.2.). 11 грудня 2017 року позивач поповнив вклад на 7900,00 доларів США, таким чином довівши його загальну суму до 8000,00 доларів США. 06 червня 2018 року відповідач наклав арешт на депозит, посилаючись на постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві від 31 травня 2018 року у ВП № 56492705 про арешт коштів боржника. При цьому при вимозі Постанови ВДВС накласти арешт на грошові кошти позивача у сумі 120899.54 грн., відповідач фактично арештував їх у майже вдвічі більшому розмірі - 209200.00 грн. (еквівалент 8000.00 доларів США у національній валюті станом на 06 червня 2018 року за курсом Національного банку України). Окрім того, з 06 червня 2018 року відповідач припинив нараховувати та виплачувати щомісячні відсотки на всю суму депозиту, аргументуючи свої дії наявністю у Депозитному договорі 1 п. 2.10. У день повернення депозиту 22 серпня 2018 року відповідач, пославшись на Постанову ВДВС, відмовив позивачу у видачі вкладу в повній сумі та пролонгував Депозитний договір 1 до 21 лютого 2020 року (у подальшому - Депозитний договір 2). За весь період дії Депозитного договору 2 (з 22 серпня 2018 року до 21 лютого 2020 року) щомісячні відсотки позивачу не нараховувались та не виплачувались. Як не виконувались відповідачем і платіжні вимоги ВДВС на стягнення заарештованих коштів позивача. Окрім того, 21 лютого 2020 року, не дивлячись на заперечення позивача, Депозитний договір 2 було пролонговано до 20 серпня 2021 року (у подальшому - Депозитний договір 3) на невигідних та дискримінаційних умовах для останнього, про що він з`ясував вже пізніше на офіційному сервісі «ощад 24/7» в розділі «Депозит. Інформація». 29 травня 2020 року позивач випадково з`ясував, що 26 травня 2020 року з його рахунку банком списано 4539,97 доларів США на виконання постанови відділу ДВС про стягнення боргу, про що його банком не було поінформовано. Вказані дії відповідача є неправомірними та такими, що порушують права та інтереси позивача. Такими діями йому заподіяно значної шкоди на загальну суму 37270,84 грн. (22270,84 грн. +15000,00 грн. ) станом на 01 березня 2021 року, з яких: матеріальна шкода у формі не виплачених відсотків за умовами Депозитного договору 1 складає 796,81 доларів США, що еквівалентно 22270,84 грн. за курсом НБУ на 01.03.2021 р. - 27.95 грн./долар США., моральна шкода 15000,00 грн. Тому позивач просив суд визнати п. 2.10 Депозитних договорів недійсними, стягнути з відповідача на його користь 22270,84 грн. на відшкодування завданої матеріальної, та 15000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, а всього стягнути 37270,84 грн. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 25 березня 2021 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.40). Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» матеріали справи за депозитним договором № 42887316 від 22.02.2017 року, пролонгованим 22.08.2018 року та 21.02.2020 року, публічні пропозиції на укладення депозитних договорів станом на 22.08.2018 року та 21.02.2020 року. Також витребувано у Національного банку України відповіді АТ «Ощадбанк» на запити НБУ за заявами Матляка Олега Михайловича № 8 від 20.09.2020 року та № 9 від 29.12.2020 року. Відповідач АТ «Ощадбанк» надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив (а.с.46-51). При цьому відповідач посилався на те, що діяв у відповідності до положень укладеного між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] договору та норм чинного законодавства. Зазначив, що АТ «Ощадбанк» та [PERSON] 22 лютого 2017 року було підписано Договір № 42887316 на вклад «Мій депозит», відповідно до умов якого банк прийняв грошові кошти вкладника на вкладний рахунок № [NUMBER] в сумі 100 доларів США строком на 18 місяців з нарахуванням 5,50 % річних. 11 грудня 2017 року позивачем було поповнено вкладний (депозитний) рахунок на суму в розмірі 7 900 доларів США. Строк дії договору та строк розміщення депозиту продовжувався (пролонгувався) двічі: 22 серпня 2018 року із процентною ставкою 3,25% відповідно до процентної ставки по депозитах фізичних осіб яка діяла з 15.03.2018; 21 лютого 2020 року до 20 серпня 2021 року із процентною ставкою 0,75% відповідно до процентної ставки по депозитах фізичних осіб яка діяла з 12 лютого 2020 року. Банком правомірно було накладено арешт на кошти, які перебували на депозитному рахунку [PERSON] , в сумі 120899,54 грн. на підставі постанови державного виконавця № 56492705 від 31 травня 2018 року. У період накладення арешту на Депозит / його частину Банк припинив нарахування процентів відповідно до п. 2.10. Договору №42887316 від 22 лютого 2017 року . Нарахування процентів по депозиту поновлено на наступний день після зняття арешту - з 27 травня 2020 року. Умовами діючого в АТ «Ощадбанк» договору строкового банківського вкладу не передбачена можливість повернення вкладникові банківського строкового вкладу на вимогу позивача до спливу строку. Заперечення щодо подальшої пролонгації Договору №42887316 від 22.02.2017 не знайшли свого підтвердження, так як документи, які можуть підтвердити звернення [PERSON] 21 лютого 2020 року до відділення Банку для отримання депозиту не надходили. Оскільки банк діяв у відповідності до вимог закону та згідно умов укладених з позивачем договорів, шкоди позивачу не заподіяно, тому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Позивач подав відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів, викладених відповідачем у відзиві на позов (а.с. 69-70). Зазначив,\~що у відзиві продовжено обґрунтування припинення нарахування та виплати щомісячних відсотків лише наявністю у Депозитному договорі 1 п. 2.10. При цьому відсутня будь-яка реакція на наведені у позові приписи норм матеріального права, зокрема, ст. 215, 217, 1061 ЦК України, що вказують на нікчемність умови п. 2.10. Депозитного договору 1. У відзиві не вказуються підстави арешту грошових коштів позивача у сумі 209200,00 грн., при вимозі постанови ВДВС накласти арешт на кошти лише у сумі 120899,54 грн. Відсутні у відзиві і пояснення щодо невиконання відповідачем платіжних вимог ВДВС, зокрема (згідно Реєстру платіжних вимог ВДВС від 04 жовтня 2019 року): № 1343 на суму 120899,54 грн., №1344 на суму 3080,50 грн., тоді як у ньому йдеться лише про єдину платіжну вимогу ВДВС від 18 травня 2020 року № 646, яка зразу ж по надходженню до відповідача останнім була виконана. Таке подання фактичних обставин спору спрямоване на умисне формування помилкового враження, що затримка із стягненням коштів позивача у сумі, визначеній постановою ВДВС, відбувалась лише внаслідок неквапливості ВДВС. Однак затримка зі списання частини заарештованих коштів на вкладі була вигідна лише відповідачу. На глибоке переконання позивача, саме цим і пояснюється таке тривале, протягом майже двох років, невиконання відповідачем постанови ВДВС. І тільки після направлення позивачем 14 травня 2020 року заяви генеральному директору АТ «Ощадбанк» 26 травня 2020 року було списано з депозиту 4539.97 дол. США. Наступним проявом зловживання правом відповідачем, є ситуація з «автопролонгацією» депозитних договорів. Формально «прикриваючись» наявністю постанови ВДВС, відповідач, відмовляючи позивачу навіть у переукладені Депозитних договорів 2 та 3, в односторонньому порядку продовжував їх дію на дискримінаційних для останнього умовах. Показовими, зокрема, є обставини «автопролонгації» Депозиту 21 лютого 2020 року. Для порівняння фактичних умов Депозитного договору 3 та пропозицій банку на залучення коштів фізичних осіб, позивач у сервісі «ощад 24/7» активізував опцію «Відкриття депозиту. Депозитний калькулятор». Ввівши свої фінансові дані по Депозиту, отримав наступну інформацію : максимальний термін по депозиту «Мій депозит» ( із щомісячною виплатою відсотків ) - 12 місяців (тоді як за Депозитним договором 3 - 18 місяців ); процентна ставка - 2,25 % (а за Депозитним договором 3 - 0,75 %). Ці обставини змусили позивача звернутись до відповідача з відповідними заявами, але на них реакція останнього відсутня. Відповідь на відзив просив долучити до матеріалів справи та врахувати при прийнятті рішення. Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, у яких повідомляв, що листом АТ «Ощадбанк» від 07.06.2018 №114.17-20/2/04448 повідомлено Шевченківський ВДВС міста Полтави ГТУЮ у Полтавській області про отримання та прийняття до виконання 06 червня 2018 року постанови про арешт коштів боржника від 31 травня 2018 року, ВП №56492705. Арешт коштів, які знаходяться на депозитному рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , було опрацьовано в межах суми звернення, а саме 120899,54 грн. Відповідно до п.п. 9.9. та п.п. 9.10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22, зі змінами та доповненнями, кошти, що арештовані на рахунку клієнта, забороняється використовувати до надходження платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження за тим виконавчим документом, для виконання якого накладався арешт, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів. У разі надходження до банку платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для забезпечення виконання якого на кошти клієнта накладено арешт, банк виконує її в повній або частковій сумі в межах наявної арештованої суми на рахунку. Банк здійснює зняття арешту з коштів за постановою виконавця про зняття арешту з коштів, прийнятою відповідно до законодавства України, за рішенням суду, ухвалою слідчого судді, суду або постановою прокурора, які доставлені до банку самостійно виконавцем (представником/повіреним, помічником приватного виконавця), слідчим, представником суду, слідчого судді, прокурора, контролюючого органу, або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є виконавець, суд, слідчий суддя, прокурор, контролюючий орган (п.п. 9.11 Інструкції). Таким чином, 26.05.2020 банком виконано постанову державного виконавця про зняття арешту з майна у зв`язку з погашенням заборгованості шляхом списання суми стягнення 4 539,97 дол. США з рахунку в примусовому порядку. Отже, позивачем не надано до суду доказів користування банком арештованими коштами та арешту коштів на його депозитному рахунку саме в сумі 209200,00 грн. Також не надано доказів отримання банком платіжних вимог ВДВС № 1343 на суму 120899,54 грн. та № 1344 на суму 3080,50 грн., як і самих платіжних вимог. Як зазначалось у відзиві на позовну заяву, між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] 22.02.2017 було підписано Договір № 42887316 на вклад «Мій депозит», строк дії якого та строк розміщення депозиту продовжувався (пролонгувався) двічі: 22.08.2018 із процентною ставкою 3,25% відповідно до процентної ставки по депозитах фізичних осіб яка діяла з 15.03.2018; 21.02.2020 до 20.08.2021 із процентною ставкою 0,75% відповідно до процентної ставки по депозитах фізичних осіб яка діяла з 12.02.2020. Отже, Договір № 42887316 на вклад «Мій депозит» не переукладався, а був пролонгований на умовах погоджених сторонами. Про цей факт свідчить і відсутність, як у позивача так і у банку «Депозитних договорів 2 та 3». У зв`язку з цим на виконання ухвали Київського районного суду м. Полтави від 25.03.2021 по справі №552/1381/21 разом із відзивом на позовну заяву, був наданий Договір № 42887316 на вклад «Мій Депозит» від 22.02.2017 та процентні ставки по депозитах фізичних осіб АТ «Ощадбанк» які діяли на момент пролонгації Договору. Тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Ощадбанк» в особі філії Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк» просив відмовити повністю. Інші клопотання та заяви учасники справи суду не подавали. Суд, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, 22 лютого 2017 року ПАТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладено Договір № 42887316 на вклад «Мій депозит» на ім`я фізичної особи (з поповненням та щомісячною виплатою процентів) а.с.9, 52-53. Відповідно до умов вказаного договору вкладник ( [PERSON] ) вносить, а банк приймає грошові кошти вкладника на вкладний рахунок № [NUMBER] в сумі 100 доларів США строком на 18 місяців з нарахуванням 5,50 % річних. Днем (датою) повернення депозиту є 22 серпня 2018 року. 11 грудня 2017 року [PERSON] поповнив вкладний (депозитний) рахунок на суму в розмірі 7900 доларів США, що підтверджується квитанцією АТ «Ощадбанк» №42887316 (#111041331) від 11 грудня 2017 року (а.с.10). Згідно п. 1.1. Договору № 42887316 днем повернення депозиту є 22 серпня 2018 року, а у випадку автоматичного продовження Строку Депозиту відповідно до умов цього Договору, днем повернення Депозиту є останній день продовженого Строку Депозиту. Відповідно до пункту 2.6. Договору №42887316 якщо вкладник в день повернення депозиту не з`явився до установи банку для отримання депозиту, то строк дії договору та строк депозиту автоматично продовжується щоразу на строк, вказаний в п.1.1. Договору, на умовах та за процентною ставкою, що діятимуть у банку по даному виду вкладу на момент продовження. Судом встановлено, що строк дії договору №42887316 та строк депозиту був автоматично продовжений двічі: 22 серпня 2018 року - з процентною ставкою 3,25% відповідно до процентної ставки по депозитах фізичних осіб яка діяла з 15 березня 2018 року; 21 лютого 2020 року - з процентною ставкою 0,75% відповідно до процентної ставки по депозитах фізичних осіб яка діяла з 12 лютого 2020 року. Вказані розміри процентних ставок діяли у АТ «Ощадбанк» для депозитів строком на 18 місяців, що підтверджується відповідною інформацією банку (а.с. 54, 55). Таким чином судом встановлено, що між сторонами у зазначених правовідносинах було укладено один договір, а саме Договір № 42887316 на вклад «Мій депозит» на ім`я фізичної особи (з поповненням та щомісячною виплатою процентів), строк дії якого та строк депозиту за яким було продовжено двічі - 22 серпня 2018 року та 21 лютого 2020 року. Факт укладення між ними інших договорів Депозитного договору 2 та Депозитного договору 3, як в позовній заяві зазначає позивач, наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується. Також судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у виконавчому провадженні №56492705, відкритому за виконавчим листом №554/8023/15-ц, що виданий 16 травня 2018 року Октябрським районним судом м.Полтави про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 120899,54 грн., винесено постанову про арешт коштів боржника, згідно якої накладено арешт на кошти, що обліковуються на всіх рахунках [PERSON] , які відкриті в банку: Філія Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк», в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору,витрат виконавчого провадження, штрафів 120899,54 грн. (а.с.11). Листом від 07 червня 2018 року за вих. №114.17-20/2/04-448 АТ «Ощадбанк», Філія Полтавське обласне управління повідомило відділу ДВС, що 06 червня 2018 року отримана та прийнята до виконання постанова про арешт коштів боржника від 31 травня 2018 року, ВП №56492705, боржник [PERSON] . Арешт накладено на рахунок № [NUMBER] (депозитний) із розміром вкладу 8000,00 дол. США. Коштів достатньо на виконання вимог постанови (а.с.12). Після накладення арешту на кошти позивача на рахунку банк припинив нарахування відсотків на всю суму депозиту. Вказана обставина підтверджується випискою по депозитному договору №4288731617 за період з 22.02.2017р. по 22.08.2018 р. (а.с.13-14). Як вбачається з виписки по депозитному договору №4288731617 за період з 21.02.2020р. по 25.02.2021р., 26 травня 2020 року з депозитного рахунку позивача банком списано 4539,97 доларів США згідно виконавчого листа №554/8023/15-ц від 16 травня 2018 року, виданого Октябрським районним судом м.Полтави, на погашення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.15). З 27 травня 2020 року по депозиту позивача банком відновлено нарахування процентів, що підтверджується випискою по депозитному договору №4288731617 за період з 21.02.2020р. по 25.02.2021р. Застосована при цьому процентна ставка 0,75% річних (а.с.15). Таким чином судом встановлено, що в період з 06 червня 2018 року по 26 травня 2020 року включно АТ «Ощадбанк» проценти по Депозитному договору №4288731617 не нараховував. При цьому банк керувався п. 2.10. Договору № 42887316 на вклад «Мій депозит» на ім`я фізичної особи (з поповненням та щомісячною виплатою процентів), згідно якого у разі накладання арешту на Депозит/ його частину Банк припиняє нарахування процентів по Рахунку з дня надходження до Банку документу про арешт. Поновлення нарахування процентів здійснюється з дня, наступного за днем зняття арешту. Вирішуючи позовні вимоги щодо наявності підстав для визнання цього пункту договору недійсним, суд виходить з наступного. Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях\~3,\~6,\~626,\~627,\~628,\~629,\~638 ЦК України. Відповідно до\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень\~статті 1058 ЦК України\~за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Стаття 1061 ЦК України\~визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Аналогічна умова щодо нарахування процентів передбачена пунктом 2.1. договору №4288731617. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. За нормою частини першої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З огляду на суб`єктний склад сторін оспорюваного договору та об`єкт зафіксованих у ньому зобов`язань, суд дійшов висновку, що на спірні правовідносини також поширюються дія\~Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, положення про несправедливі умови в договорах. За нормою\~статті 18 цього Закону\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~визначає, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, встановлює Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена\~постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22\~(далі -\~Інструкція № 22). Згідно положень пункту 9.4 Глави 9\~цієї Інструкції, норми якої визначають порядок виконання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів, банк, у якому відкрито рахунок/рахунки клієнта, уживає заходів щодо забезпечення виконання документа про арешт коштів після отримання документа про арешт коштів. Пунктом 9.6\~Інструкції № 22\~передбачено, що якщо на рахунку є кошти в сумі, що визначена документом про арешт коштів, то банк арештовує їх на цьому рахунку та продовжує виконання операцій за рахунком клієнта. Під час дії документа про арешт коштів банк протягом операційного дня відповідно до\~статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що зазначена в документі про арешт коштів, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів. Відповідно до пункту 9.9.\~Інструкції № 22\~кошти, що арештовані на рахунку клієнта, забороняється використовувати до надходження платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для виконання якого накладався арешт, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів. У разі надходження до банку платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для забезпечення виконання якого на кошти клієнта накладено арешт, банк виконує її в повній або частковій сумі в межах наявної арештованої суми на рахунку та після списання за платіжною вимогою/інкасовим дорученням (розпорядженням) суми в розмірі, який визначений документом про арешт коштів, списує цей документ з відповідного позабалансового рахунку та, якщо немає на обліку за позабалансовим рахунком інших документів про арешт коштів, проводить операції за рахунком клієнта (пункт 9.10.\~Інструкції № 22). Аналіз наведених положень\~Інструкції № 22\~в їх сукупності дає підстави для висновку, що арешту на рахунку клієнта банку підлягає лише сума, зазначена у виконавчому документі, а відтак у разі наявності на рахунку клієнта коштів в сумі, що перевищує суму, визначену документом про арешт коштів, банк зобов`язаний продовжувати проводити операції за коштами, на які не накладено арешт. За обставинами справи установлено, що на депозитному рахунку позивача знаходились кошти в сумі 8000 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України на день виконання постанови про накладення арешту становить 209249,68 грн.), в той час як постановою державного виконавця було арештовано кошти позивача в сумі 120899,54 грн. З урахуванням наведеного суд визнає обґрунтованими доводи позову про те, що положення пункту 2.10 депозитного договору про безумовне припинення нарахування процентів по рахунку з дня надходження до банку документів про арешт коштів, незалежно від суми стягнення, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням\~Інструкції № 22, що дає підстави для визнання цієї умови договору недійсною в частині припинення нарахування процентів на кошти, що не є арештованими, як такої, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдає шкоди споживачеві. За загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1\~статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже враховуючи, що за період з 06 червня 2018 року по 26 травня 2020 року включно на виконання недійсних умов депозитного договору відповідач не нарахував та не сплатив позивачу проценти за вкладом з суми коштів на рахунку, які не були арештовані (8000 дол. США - 120899,54 грн.), такі проценти підлягають нарахуванню та виплаті відповідачем на користь позивача. Проте, суд не погоджується з розрахунком недоплаченої суми, наданим позивачем, оскільки такий розрахунок ним виконано на всю суму депозиту, в тому числі і на ту, що перебувала під арештом, та із застосуванням процентної ставки 5,5%, яка з 22 серпня 2018 року вже не діяла. Проценти підлягають нарахуванню та виплаті лише на кошти на рахунку, які не були арештовані, та виходячи з процентних ставок, що діяли за договором: з 22 серпня 2018 року 3,25%, з 21 лютого 2020 року 0,75%. Оскільки відповідний розрахунок сторони суду не надали, відповідно, сума, що підлягає виплаті позивачу, на час розгляду не встановлена. Тому суд вважає за необхідне з метою відновлення права позивача зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому проценти за депозитним договором на суму депозиту, що не перебувала під арештом, за період з 06 червня 2018 року по 26 травня 2020 року, із застосуванням процентних ставок, що діяли за договором: з 22 серпня 2018 року 3,25%, з 21 лютого 2020 року 0,75%. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовними вимогами про відшкодування завданої шкоди, позивач доказів на заподіяння йому моральної шкоди не надав. Суд приходить до висновку, що внаслідок порушення його права позивач був змушений вживати деяких зусиль для його відновлення, звертатися з відповідними зверненнями до позивача, з позовною заявою до суду. Проте, будь-які докази заподіяння йому моральної шкоди, а також перебування її в прямому причинному зв`язку з діями відповідача, позивач суду не надав. Крім того, суд бере до уваги, що Договір №42887316 (що включає оскаржуваний позивачем пункт 2.10) був укладений обома сторонами - АТ «Ощадбанк» та [PERSON] . Тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовної вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди. Таким чином позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від сплати судового збору звільнений. Оскільки судом позовні вимоги задоволені частково (на 50% задоволена позовна вимога немайнового характеру, та на 50% задоволена позовна вимога майнового характеру), з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 908 грн. ( 908 грн. х 50% + 908 грн. х 50%).

Outcome: partial