Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання будинку, що розташований в м. Апостолове по вул. Тітова, 24, Дніпропетровської області, спільною сумісною власністю подружжя та визнання за кожним з подружжя права власності на ? частину вказаного будинку. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 10.10.2003 року по вересень 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У 2006 році вони придбали спірний будинок за спільні кошти, при цьому право власності на будинок було оформлено на імя відповідача. 03.09.2015 року він повернувся додому з відрядження, але не зміг попасти до будинку, так як відповідач змінила замки та пояснила, що він не має права на будинок в звязку з придбанням будинку за її власні кошти. Враховуючи, що кошти для придбання будинку були спільними, просить позов задовольнити. В ході судового розгляду позовні вимоги були уточнені. Позивач також просить визнати недійсним на підставі удаваності угоди договір дарування квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області, укладений 27.02.2004 року між [PERSON] та [PERSON], визнати дійсною угоду купівлі-продажу вказаної квартири, визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним з подружжя право на ? частину вказаної квартири. В обґрунтування даних вимог позивач зазначив, що під час перебування у шлюбі з відповідачем вони також придбали вищевказану квартиру, але з метою зменшення витрат на оформлення угоди було оформлено угоду дарування, хоча фактично квартира була куплена за їх спільні кошти, тому вважає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя і кожен зі сторін має право на ? частку вказаної квартири. Відповідачем подано заперечення на позов, в якому зазначено, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про визнання договору дарування квартири удаваним, тому просить застосувати позовну давність до вказаної вимоги. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Також пояснив, що з відповідачем він перебував у шлюбі з 10.10.2003 року, до реєстрації шлюбу вони проживали разом близько 1 року. У них були кошти, які їм подарували на весілля, крім того, він займався підприємницькою діяльністю, тому вони вирішили придбати квартиру. Всіма питаннями щодо придбання квартири займалися відповідач та її мати, після придбання спірної квартири в ній проживала бабуся відповідачки, яка проживає там і по цей день. Квартиру було придбано приблизно за 600-700 доларів США, точно не памятає зі сплином часу. Про те, що під час придбання квартиру було оформлено договір дарування, а не купівлі-продажу, він дізнався в ході розгляду даної справи. [PERSON] не могла подарувати їм квартиру, оскільки вона не являється родичкою, з нею він познайомився в звязку з продажем квартири. Факт отримання [PERSON] коштів можуть підтвердити її родичі, які за нею доглядали після продажу квартири. Будинок з відповідачем вони також придбали за спільні кошти в період шлюбу, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки квартира та житловий будинок були придбані сторонами в період шлюбу за спільні кошти, але після припинення шлюбних відносин відповідач позбавила житла позивача. Про укладення договору дарування квартири позивач не знав та вважав, що оформлено угоду купівлі-продажу квартири, тому позивач не пропустив строк звернення до суду з вимогою про визнання договору удаваним. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що спірна квартира не купувалася, а була їй подарована. З [PERSON] вона не була знайома, але бачила її, так як [PERSON] проживала в одному підїзді з її мамою [PERSON], яка доглядала за [PERSON], і коли [PERSON] вирішила поїхати до своїх дітей, то вирішила подарувати належну їй квартиру її матері [PERSON] Оскільки у її матері було житло, то вирішили, що [PERSON] подарує квартиру їй. Позивач був обізнаний про дарування квартири, а тому вона не визнає позовні вимоги в даній частині, так як квартира була їй подарована, а не придбана за спільні кошти, крім того, позивач пропустив строк звернення до суду. Вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного будинку, що розташований в м. Апостолове по вул. Тітова, 24, не визнає, вважає вказаний будинок особистою власністю. Пізніше позовні вимоги в даній частині визнала та не заперечує проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] заперечує проти позову, оскільки позивач знав про укладення саме договору дарування квартири, а тому пропустив строк звернення до суду, в звязку з чим просить застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити в позові в даній частині. Крім того вважає, що позивачем не доведено, що квартира була продана, тому вважає позовні вимоги в даній частині необґрунтованими. З іншими позовними згоден та не заперечує проти їх задоволення. Суд, заслухавши сторони та їх представників сторін, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 10 жовтня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого 10.10.2003 року відділом РАЦС Апостолівського РУЮ. На підставі рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 29.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано. 13.03.2006 року відповідач [PERSON] придбала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в м. Апостолове, вул. Тітова, 24, Дніпропетровської області, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 205. 15.03.2006 року вказаний будинок зареєстровано в КП «Апостолівське БТІ». Вказана обставина підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 13.03.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.03.2006 року. Враховуючи ту обставину, що вищевказаний будинок сторонами придбано за час перебування у шлюбі, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін, їх частки у спільній власності є рівними і кожна із сторін має право власності на ? частку вищевказаного майна. Заперечення відповідача щодо визнання спірного будинку спільним майном подружжя суд не бере до уваги, оскільки відповідачем в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано докази на підтвердження факту придбання спірного будинку за власні кошти. Також судом встановлено, що на підставі договору дарування від 27.02.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 416, [PERSON], яка діяла за дорученням [PERSON], подарувала, а [PERSON] прийняла безоплатно дарунок квартиру, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області. Вказана обставина підтверджується службовою копією справи щодо посвідчення договору дарування спірної квартири, витребуваної з Криворізької філії державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] померла 09.01.2006 року, тому провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] закрито. Допитані в судовому засіданні свідки надали наступні свідчення. Так, свідок [PERSON] пояснила, що вона являється матірю відповідачки, проживає в [INFO], у вказаному будинку по сусідству раніше проживала [PERSON] разом зі своєю старшою донькою [PERSON]. Вона з ними спілкувалася, купувала продукти, доглядала за собаками. [PERSON] запропонувала своїй матері [PERSON] подарувати квартиру їй, оскільки вона добра людина, на що [PERSON] погодилася, але вона повідомила, що у неї є квартира і попросила оформити договір дарування на її доньку [PERSON] На вказану пропозицію [PERSON] погодилася і надала їй довіреність для оформлення договору дарування. Квартиру у [PERSON] ніхто не купував, бо у них ні в кого не було коштів. Про оформлення договору дарування квартири позивач знав, бо її донька показувала йому договір. З пояснень свідка [PERSON] встановлено, що [PERSON] бабуся його дружини, бабуся проживала разом зі своєю старшою донькою [PERSON] по вул. Леніна, 4. Бабуся та т. [PERSON] були похилого віку та потребували догляду, тому родичі з боку дружини вирішили, що доглядати бабусю та т. [PERSON] буде менша донька [PERSON], яка проживає в [INFO] у власному будинку. Також йому відомо, що всі родичі домовилися, що [PERSON] продасть належну й квартиру та передасть кошти від продажу [PERSON], яка буде доглядати матір та сестру. В подальшому квартира була продана, а [PERSON] зі своєю донькою [PERSON] переїхали в село до [PERSON] Зі слів дружини йому відомо, що квартира була продана за 600 доларів США. 01.12.2017 року на адресу суду надійшла письмова заява [PERSON], в якій остання зазначила, що [PERSON] являється її матірю, яку вона доглядала до дня її смерті 08.01.2006 року. Квартира, в якій проживала її мати із сестрою [PERSON] в м. Апостолове по вул. Леніна, 4/4, була продана відразу після переїзду матері до неї. Гроші в сумі 600 доларів США вона отримала від [PERSON]. З метою спрощення витрат у нотаріуса було оформлено довіреність на дарування квартири. На підтвердження родинних відносин з [PERSON] [PERSON] надала копію паспорту, копію свідоцтва про народження та копію свідоцтва про одруження. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме (правова позиція Верховного Суду України, викладена в рішенні № 6-133цс12 від 14.11.2012 року). Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.25, п.28) за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Таким чином, суд приходить до висновку про удаваність договору дарування від 27 лютого 2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], що діяла за дорученням [PERSON], так як на підставі досліджених в судовому засіданні доказів встановлено факт продажу [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], належної їй квартири, що розташована в м. Апостолове по вул. Леніна, 4/4, відповідачу [PERSON] за 600 доларів США, оскільки воля [PERSON] не була направлена на безоплатне передання належної їй квартири [PERSON], тобто встановлено факт вчинення договору купівлі продажу спірної квартири, який було приховано шляхом вчинення договору дарування. Правовідносини щодо вчинення правочину купівлі-продажу регулюються главою 54 підрозділу 1 розділу ІІІ ЦК України. Суд приходить до вказаного висновку, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не була знайома з [PERSON], що підтвердила відповідач в судовому засіданні, [PERSON] не мала наміру дарувати квартиру [PERSON], що також підтвердила відповідач та свідок [PERSON], письмовими доказами підтверджується факт проведення оплати [PERSON] в рахунок придбання спірної квартири, тоді як договір дарування є безоплатним договором. Враховуючи ту обставину, що спірна квартира придбана відповідачем за час перебування у шлюбі з позивачем, суд приходить до висновку, що вказана квартира є спільною сумісною власністю сторін, їх частки у спільній власності є рівними і кожна із сторін має право власності на ? частку вищевказаного майна. Суд критично оцінює пояснення свідка [PERSON] в частині оформлення саме договору дарування спірної квартири та відхиляє їх, оскільки вказані пояснення спростовані поясненнями свідка [PERSON], письмовою заявою [PERSON], службовою копією справи щодо посвідчення договору дарування спірної квартири. Відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог про визнання договору дарування удаваним. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). До окремих видів вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини 3,4 статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушил а. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними (частини 2,3 ст.261 ЦК). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності, оскільки позивач зазначив, що про укладення відповідачем договору дарування квартири він дізнався після припинення шлюбних відносин восени 2015 року, а відповідачем в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не надано доказів на спростування вказаної обставини. З відповідача на користь позивача у відповідності до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по справі, а саме судовий збір в сумі 1051,21 грн., витрати на послуги КП «Апостолівське БТІ» - 930, 12 грн. Крім того, позивачем сплачено 5512 гр. за надання правової допомоги за складання позовної заяви, консультації та збір документів. Факт проведення оплати підтверджується довідкою до договору про надання правової допомоги від 07.09.15 року, виданою 14.06.2016 року. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.06 року № 590 (зі змінами) граничний розмір компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних справ, не може перевищувати суму, яка обчислюється виходячи з того, що особі, на користь якої ухвалено судове рішення, виплачуються витрати на правову допомогу в розмірі 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Враховуючи, що позивачу адвокатом [PERSON] надана правова допомога, за яку позивачем сплачено 5512 грн., вказана сума компенсації підлягає стягненню на користь позивача у відповідності до вимог Постанови КМУ від 27.04.06 року № 590.

Outcome: approved