Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що на підставі Договору купівлі-продажу від 05.09.2003, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В. та зареєстрованого в реєстрі під №4313, позивачу [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS] . 17.02.2007, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 02.12.2008 [PERSON] була зареєстрована в домоволодінні [ADDRESS] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Департаментом адміністративним послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 03.01.2020 за №15054 в домоволодінні [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідачка була зареєстрована та користувалася вказаним домоволодінням як член сім`ї власника житлового будинку та набула право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Однак, на теперішній час відповідачка не є членом сім`ї власника домоволодіння. Крім того, відповідачка має на праві власності квартиру [ADDRESS] . На теперішній час відповідачка, без дозволу власника домоволодіння [ADDRESS] надає право користування вказаним домоволодінням стороннім особам, чим порушує право власності позивача. У зв`язку з чим, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування домоволодінням [ADDRESS] ; виселети [PERSON] з домоволодіння [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд визнати домоволодіння [ADDRESS] таким, що набуте під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, об`єктом їх спільної сумісної власності; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року позов [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усуненя недоліків позовної заяви. Ухвалою від 10 березня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 08 квітня 2020 року [PERSON] надано до суду зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду від 28 квітня 2020 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна, набутого підчас спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, об`єктом їх спільної сумісної власності та поділу майна, об`єднавши їх в одне провадження. 08 квітня 2020 року [PERSON] надала відзив на позовну заяву про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову та крім іншого, зазначила, що домоволодіння [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя. (а.с.56-57). [PERSON] до суду надано відповідь на відзив, в якому він зазначив, що спірне домоволодіння, придбано ним особисто за особисті кошти, які були ним отримані після продажу у вересні 2003 року квартири [ADDRESS] . (а.с.36-37). 06 травня 2020 року [PERSON] надано до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] . (89-91). Ухвалою суду від 02 червня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено о розгляду по суті позовних вимог. В судовому засідання позивач за первісним позовом [PERSON] надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні первісного позову наполягав. Проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення первісних позовних вимог заперечували, надавши відзив на позовну заяву, в якому, крім іншого, зазначили, що вважають позов не обґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Зустрічну позовну заяву підтримали у повному обсязі на задоволенні зустрічного позову наполягали. Суд, вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.19). На підставі Договору купівлі-продажу від 05.09.2003, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В. та зареєстрованого в реєстрі під №4313, позивачу [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS] . (а.с.11). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Департаментом адміністративним послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 03.01.2020 за №15054 в домоволодінні [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с.7). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. На момент придбання позивачем вказаного житлового будинку, сімейні відносини регулювались чинним на той час Кодексом про шлюб та сім`ю (КпШС). Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 2 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.. 16 Закону України «Про власність» ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю. (п.1 ст.17, ст.. 18, п.2 ст. 17 Закону України «Про власність»). Згідно до ст.17 Закону України «Про власність» (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету) 2) інше не встановлено письмовою угодою між собою. Так, судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 2000 року перебували у фактично шлюбних відносинах. Від яких, [INFO] народилася спільна дитина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.44) Відповідно до ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, в зв`язку із тим, що вказаний житловий будинок було придбано [PERSON] , в той, час коли він фактично перебував у шлюбних відносинах з [PERSON] , то суд приходить до переконання, що дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та їх частки у даному майні є рівними. Доказів належності даного житлового будинку до особистої приватної власності одного з подружжя суду надано не було. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, то в даному випадку суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з наступного. Відповідно дост.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті71,72,116,156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що сторони з 2000 року перебували у фактично шлюбних відносинах, а з 17 лютого 2017 по 12 листопада 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період перебування сторін у фактично шлюбних відносинах, позивачем [PERSON] було набуто вказане вище нерухоме майно, а отже відповідно до ст. 22 КпШС та ст.60 СК України, дане нерухоме майно має статус спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 04.11.2003, але зважаючи на те, що доказів належності спірного житлового будинку на праві особистої власності, а не спільної сумісної, позивач суду не надав, відсутні підстави для визнання [PERSON] , в порядку ч. 2ст.405 ЦК України, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] та виселення останньої з домоволодіння, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні первісного позову відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: approved