Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 10.05.2007 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 002-10018-100507. Умови даного договору відповідачкою не виконуються, в результаті чого виникла заборгованість в розмірі 2231,94 грн. Тому просить суд стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору в розмірі 2231,94 грн. та витрати за сплачений судовий збір в розмірі 243,60 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але в позовній заяві просить розглядати справу без присутності представника позивача. Відповідачка позов не визнала, в останнє судове засідання не з'явилася, надала через канцелярію суду заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а також надала заяву в якій просить суд слухати справу за її відсутності. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.05.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Дельта» та [PERSON] укладений кредитний договір № 002-10018-100507, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 2195,00 грн. на придбання певного майна/послуг (а.с. 3-4). Відповідачка порушила умови кредитного договору і станом на 24.03.2014 має прострочену заборгованість на загальну суму 2231,94 грн., що підтверджується матеріалами справи та додатком до позовної заяви (а.с. 6). Згідно ст. 1054 ЦК України, за Кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад.» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Разом з тим, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. В законодавстві визначаються різні поняття як строк дії договору, так і строк (термін) виконання зобов'язання (ст. ст. 532, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 визначено, що враховуючи положення п.7 ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Виходячи із умов кредитного договору № 002-10018-100507 від 10.05.2007, цей договір є споживчим, строки позовної давності сторонами не збільшені. Відповідно до ч.3 та 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України ). Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у позивача сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності банк до суду першої інстанції не звертався. Відповідачка, у своїй заяві від 07.08.2014 року, просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 1.2 договору кредит наданий строком на 12 місяців, з кінцевим терміном повернення та сплати всіх виплат не пізніше ніж 9 травня 2008 року на умовах, визначених цим договором. Таким чином, строк позовної давності за даним позовом слід відраховувати з 09 травня 2008 року. Оскільки банк вправі був звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості протягом трьохрічного строку позовної давності, який сплив 09 травня 2011 року, однак звернувся до суду після спливу позовної давності тобто 17 червня 2014 року, пропустивши встановлений законом строк позовної давності, суд вважає за необхідне застосувати за заявою відповідача строк позовної давності до даних правовідносин та відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі, у зв'язку зі спливом строку позовної давності. На підставі: ст.ст. 214, 252, 253, 257, 258, 261, 267, 526, 536, 629, 632, 631, 638, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10, 11, 60, 88, 197, 209, 212-215, 223-226 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed