Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить: - визнати квартиру [ADDRESS], набуту за договором купівлі продажу від 30 квітня 2013 року, укладеним між [PERSON], [PERSON] з однією сторони та [PERSON], [PERSON] з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №488 - особистою власністю [PERSON]; - визнати вищевказаний договір купівлі-продажу від 30 квітня 2013 року частково не дійсним в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири за [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 20 квітня 2011 року між ним та відповідачем був укладений шлюб. 30 квітня 2013 року між [PERSON], [PERSON] з однією сторони та [PERSON], [PERSON] з другої сторони був укладений договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №488. За цим договором позивач та відповідач набули у спільну часткову власність зазначену квартиру по 1/2 частині кожний, квартиру згідно договору купили за 89800, 00 грн. Так як вищевказана квартира була набута в період шлюбу то нотаріус в договорі купівлі-продажу вказав, що квартира є спільною частковою власністю подружжя. Однак до шлюбу, 21 грудня 2004 року позивач після смерті матері [PERSON], яка померла 6 березня 2004 року, отримав у спадщину 1/6 частину квартири за адресою: м. Кривий Ріг, мкр. Гірницький, 19/5. 12 грудня 2012 року позивач продав належну йому 1/6 частину вказаної квартири за 17360, 00 грн. Окрім того, 21.03.2012 року він отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS]. 04 вересня 2012 року він продав вказану квартиру за 72000, 00 грн. Таким чином, після продажу двох об'єктів нерухомого майна, які належали йому на праві особистої власності, він отримав грошові кошти в сумі 89360, 00 грн. Так як спірна квартира була ним з відповідачем набута 30 квітня 2013 року за 89800, 00 грн., то вона згідно ст. 57 СК України є особистою власністю подружжя, оскільки придбана за особисті кошти позивача. Крім того, на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2013 року він не приділяв уваги тому, що в договорі вказане право часткової власності на квартиру, оскільки він був впевнений, що шлюб їх буде тривалий. Однак, через нетривалий час, а саме в 2016 році шлюбні відносини між ними припинилися, відповідач переїхала проживати з іншим чоловіком, а в 2017 році подала до суду позов про розірвання шлюбу, після чого стала казати, щоб він їй за 1/2 частину спірної квартири сплатив 3000 доларів США. Під час купівлі спірної квартири нотаріус впевнив його, що оскільки квартира була набута в шлюбі, то вона автоматично є спільною сумісною власністю подружжя. Йому не було роз'яснено, що оскільки квартира набута за його особисті кошти, то вона є його особистим майном, а тому він вважає, що договір частково можна судом визнати недійсним на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України, в частині права власності 1/2 частини зареєстровані на [PERSON] В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов, просив суд його задовольнити. Просив долучити до справи судові дебати у письмовому вигляді. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала повністю, просила його не задовольняти та вказала, що договір купівлі-продажу квартири вона і відповідач складали разом у нотаріуса добровільно, гроші, які вони передали продавцю квартири були їх спільними грошами - і позивача і її, про що і позивач і вона вказали нотаріусу, також позивач сам без примусу сказав нотаріусу, що квартира придбається у рівних частках - 1/2 йому і 1/2 їй і це було вказано у договорі. Також, на придбання цієї квартири вона ще додатково брала у своєї знайомої [PERSON] в борг 1 000, 00 доларів США. Представник відповідача в судовому засіданні просила залишити позов без задоволення, вказавши, що всі свої заперечення та їх обґрунтування, які викладені у відзиві на позов вона підтримує повністю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що весною 2013 року [PERSON] разом із своєю матір'ю прийшли до неї і позичили 1 000, 00 доларів США на покупку квартири, про що була складена письмова розписка, вказані гроші їй повернули через місяць. Заслухавши думку сторін, свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу права власності на квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира була набута сторонами за договором купівлі продажу від 30 квітня 2013 року, який укладався між [PERSON], [PERSON] з однією сторони та [PERSON], [PERSON] з другої сторони і був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №488 (а.с. 9-11). Зазначеним договором визначено, що спірна квартира набувається Покупцями в таких частках: [PERSON] - 1/2 частка та [PERSON] - 1/2 частка і є їх спільною частковою власністю (Абзац 2 пункту 1 Договору). На думку сторони позивача, під час укладання вказаного договору він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, з позиції позивача виходить, що під час купівлі спірної квартири нотаріус впевнив його, що квартира набувається сторонами у шлюбі і автоматично є спільною сумісною власністю подружжя і не роз'яснив позивачу, що оскільки квартира набувається за його особисті кошти, то вона є його особистим майном. При цьому, сторона позивач спирається на правила частини 1 статті 229 ЦК України. Обґрунтовуючи свої доводи про те, що спірна квартира була придбана лише на його особисті кошти позивач посилається на те, що перед її придбанням він 12 грудня 2012 року продав належне йому майно - 1/6 частину квартири за адресою: м. Кривий Ріг, мкр. Гірницький, 19/5 за 17360, 00 грн. (Договір купівлі продажу квартири на а.с. 14-15), а також 04 вересня 2012 року він продав отриману у спадщину за законом квартиру [ADDRESS] за 72000, 00 грн. (Договір купівлі продажу квартири на а.с. 88-89), отже він за вказані особисті гроші, загальний розмір яких склав 89360, 00 грн. і купив спірну квартиру, вартість якої складала 89900, 00 грн. У свою чергу сторона відповідача, повністю заперечуючи проти доводів сторони позивача зазначила, що спірна квартира придбалась і позивачем і відповідачем у шлюбі, в той час, коли дохід і позивача і відповідача був їх спільною сумісною сімейною власністю, позивач під час укладення договору у нотаріуса без примусу сам виявив свою волю і сказав, що 1/2 частки цієї квартири переходить у власність дружини. Крім того, відповідач для придбання спірної квартири брала у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США. На підтвердження цієї обставини відповідач надала письмову розписку (а.с. 92) та, за її клопотанням в якості свідка була допитана [PERSON], свідчення якої узгодились з зазначеними відповідачем обставинами. Як було зазначено вище, сторона позивача спирається на норми статті 229 ЦК України, вказуючи на те, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири він помилився щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, сторона позивача спирається на норми статей 57 та 60 СК України, вказуючи, що спірна квартира куплена лише за його особисті кошти і є його особистою приватною власністю. Відповідно до\~правил статті\~229\~ЦК України,\~якщо особа,\~яка вчинила\~правочин,\~помилилася щодо\~обставин,\~які мають\~істотне значення,\~такий правочин\~може бути\~визнаний судом\~недійсним. Істотне\~значення має\~помилка щодо\~природи правочину,\~прав та\~обов'язків\~сторін,\~таких властивостей\~і якостей\~речі,\~які значно\~знижують її\~цінність або\~можливість використання\~за цільовим\~призначенням.\~Помилка щодо\~мотивів правочину\~не має\~істотного значення,\~крім випадків,\~встановлених законом. У\~разі визнання\~правочину недійсним\~особа,\~яка помилилася\~в результаті\~її власного\~недбальства,\~зобов'язана\~відшкодувати другій\~стороні завдані\~їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. За правилами\~статті 57\~СК України,\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка,\~в числі\~іншого,\~є майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто . За правилами\~статті 60\~СК України,\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням встановлених обставин, а також вимог, норм та правил чинного законодавства України суд знаходить, що стороною позивача не доведена та обставина? що він під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири помилився щодо обставин, які мають істотне значення. Так, згідно договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2013 року (далі - Договор) [PERSON] і [PERSON], Продавці за цим договором з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON], Покупці за цим договором з другої сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам'яті, діючи добровільно, за відсутності будь якого примусу як фізичного так і психічного уклали договір купівля-продажу квартири за яким Покупцями набувається квартира [ADDRESS] в таких частках: [PERSON] - 1/2 частка та [PERSON] - 1/2 частка і є їх спільною частковою власністю (а.с. 9, вступна частина та п.1 Договору). Гроші у сумі 89 800, 00 грн. Продавець отримала повністю від Покупців при підписанні та посвідченні цього договору (п.3 Договору). Згідно пункту 9 зазначеного Договору (а.с. 10) Покупці стверджують, що цим договором вони, подружжя [PERSON] та [PERSON], що перебуває у зареєстрованому шлюбі, набули зазначену квартиру за рахунок спільних коштів, але в спільну часткову власність, встановивши, що частки в праві власності на квартиру в кожного з них є рівними і складають 1/2, також вказавши, що кожен з них, як співвласник, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою на праві власності на свій власний розсуд, з урахуванням обмежень та особливостей, встановлених цивільним законодавством щодо здійснення права спільної часткової власності. Згідно пункту 11 Договору сторони договору стверджують, що усвідомлюють значення своїх дій, не помиляються щодо обставин договору, розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір є виявленням справжньої волі учасників без будь-якого застосування тиску, договір укладається на вигідних для учасників правочину умовах, не вчинених під впливом тяжких обставин, відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру мнимого та удаваного, а також не є зловмисним, правочин вчинюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), особи, що підписали цей договір, володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору та переконатись у тому, що усі без винятку його умови відповідають інтересам Сторін правочину. Згідно пункту 13 Договору (а.с. 11) Сторони свідчать, що у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири, будь які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення. Зазначений Договір був підписаний Продавцями та Покупцями особисто. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, суд знаходить, що сторона позивача не довела обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Навпаки, суд встановив, що сторони - позивач та відповідач у справі за своїм особистим волевиявленням, без тиску, на вигідних для кожного з них умовах, не помиляючись щодо обставин договору в своїх інтересах уклали зазначений Договір, визначивши на свій добровільний розсуд його умови і набули вказану квартиру саме за рахунок спільних коштів, які Продавець отримав від Покупців - позивача і відповідача повністю у день підписання договору. Також, з боку позивача є повністю не доведеною та обставина, згідно якої нотаріус, який посвідчував Договір не роз'яснив позивачу, що оскільки квартира набувається за його особисті кошти, то вона є його особистим майном. Така обставина, крім того, що не підтверджується жодним доказом, повністю спростовується змістом Договору, який позивач уклав добровільно, без тиску, розуміючи його зміст та правильно розуміючи його сутність, не помиляючись щодо обставин договору. З вищенаведених підстав суд не приймає до уваги доводи сторони позивача стосовно того, що вказана квартира покупалась лише на особисті гроші позивача і повинна бути його особистим майном. Згідно встановлених судом обставин і позивач і відповідач у цій справі під час укладення вказаного Договору зазначили в ньому, що квартира набувається за рахунок їх спільних коштів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed