Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно із свідоцтвом про шлюб серії І-КИ №334391 від 06 лютого 2016 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №14, між ним та відповідачем [PERSON] укладено шлюб. Сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сімю. Відповідачка постійно нехтує сімейними цінностями, з її ініціативи між ними постійно виникають сварки, що кожен раз спричиняє йому душевні страждання. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у сімї, вона не здатна підтримувати нормальну моральну атмосферу в сімї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. На даний час сімейні відносини з відповідачем фактично припинено, оскільки тривалий час вони не проживають спільно, не ведуть спільного господарства та бюджету, крім того між ними взагалі відсутні будь-які взаємні сімейні права та обовязки, кожен з подружжя почав фактично жити окремим життям. За його глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Позивач [PERSON] [PERSON][PERSON] у судове засідання 26 жовтня 2016 року не зявився, заявою просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, пояснив, що з відповідачкою вони не живуть з вересня 2016 року, дітей не мають (а.с.26). Відповідач [PERSON] у судове засідання 26 жовтня 2016 року не зявилася, надавши до суду заяву, згідно якої не заперечувала проти розірвання шлюбу, пояснила, що з позивачем вони не проживають з вересня 2016 року, дітей не мають (а.с.27). У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 06 лютого 2016 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 14 (а.с.13). Позивач є громадянином [PERSON] та має постійне місце проживання на території Дніпропетровської області (а.с.7-12). Дітей від шлюбу сторони не мають. Статтею 410 ЦПК України передбачено, що іноземці мають процесуальні права та обовязки нарівні з фізичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією України та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Судом було встановлено, що позивач [PERSON] [PERSON][PERSON] є громадянином [PERSON], мешкає у м. Дніпропетровську, а відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання на території Солонянського району (а.с.14), а тому справа про розірвання шлюбу територіально підсудна Солонянському районному суду Дніпропетровської області. Під час вирішення питання щодо того, право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом, суд керувався тим, що ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що вибір права це вибір учасників правовідносин визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом, а іноземним елементом, в свою чергу, є ознака, яка характеризується такою формою при якій, хоча б один учасник правовідносин є іноземцем. Оскільки судом встановлено, що позивач є громадянином [PERSON],то відповідно до ст. 63 зазначеного Закону припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. В той же час ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Оскільки позивач та відповідачка не мають спільного особистого закону подружжя, оскільки є громадянами різних держав, то суд вважає, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу до спірних правовідносин слід застосовувати право держави Україна, оскільки як позивач так і відповідачка на час розгляду справи мають місце проживання на території вказаної держави (а.с.11-12,14). Судом було встановлено, що спільне життя подружжя не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні обовязки щодо ведення спільного господарства, що призвело до втрати почуттів між ними. Сімейно-шлюбні стосунки між подружжям припинені з вересня 2016 року, проживають окремо. Дітей від шлюбу сторони не мають. Спір про поділ спільного майна на час розгляду справи відсутній. Примиритися сторони не бажають, про що свідчить та обставина, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини з вересня 2016 року, не поновили їх, а відповідачка подала до суду заяву згідно якої не заперечує проти розірвання шлюбу, що свідчить про її не бажання зберегти сім?ю (а.с.27). Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).\~\~ За таких підстав, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивачки, так і відповідача, тому є достатні підстави для задоволення позову відповідно до ст.ст.105, 112 Сімейного Кодексу України. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обов'язок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст. ст.\~214,\~215 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що норми ст. ст.\~88,\~214,\~215 ЦПК України\~є нормами процесуального права, носять імперативний характер та не можуть бути змінені за згодою сторін (за виключенням випадків укладання мирової угоди).\~\~ Таким чином, у звязку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у розмірі 551 гривня 20 копійок, сплачений нею під час звернення з позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved