overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 21.11.2015 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалось, оскільки вони мають протилежні погляди на життя, внаслідок чого вони втратили кохання, повагу один до одного та взаємопорозуміння, що призвело до розпаду сімї. Протягом тривалого часу проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Отже, шлюб носить формальний характер, тому просить його розірвати. Спору щодо визначення місця проживання дитини між ними не існує. Сторони повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутність, у звязку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 21.11.2015 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 2712. Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо, спільного господарства не ведуть і примирення не бажають. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем позивач вважає неможливим. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 26.10.2002 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось внаслідок відсутності взаєморозуміння, поваги, виникнення постійних конфліктних ситуацій та сварок. З початку 2019 року фактично шлюбні відносини припинено, тому шлюб носить формальний характер і подальше його збереження та примирення з відповідачем неможливі. Сім`я фактично розпалась, у зв`язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні розлучення. Рішенням суду просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 26.10.2002 року, актовий запис №440. 10.03.2020 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових і електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 16.03.2020 року. У встановлений строк відповідач відзив на позов та будь яких клопотань, пов`язаних з розглядом справи не подала. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 26.10.2002 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського міського управління юстиції в Житомирській області, актовий запис №440. Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає в подальшому підтримувати з відповідачем подружніх та сімейних стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 27.05.1989 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу спільних неповнолітніх дітей не мають. Сімейне життя не склалось через постійні сварки, які виникали внаслідок того, що кожен має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Сім`я фактично розпалась з вини взаємного непорозуміння, наслідком чого стала втрата почуття любові та поваги. На даний час спільного господарства вони не ведуть, тому шлюб носить формальний характер. Оскільки збереження шлюбу та подальше спільне проживання неможливе просить шлюб розірвати. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує і просить їх задоволити. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 27.05.1989 року, який був зареєстрований міським відділом запису актів цивільного стану м.Коростень Житомирської області, актовий запис № 251. Від подружнього життя сторони неповнолітніх дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо, спільного господарства не ведуть і примирення не бажають. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем позивач вважає неможливим. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 28.08.1999 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалось через протилежні погляди на життя, внаслідок чого вони втратили почуття кохання, повагу один до одного та взаємопорозуміння, що призвело до розпаду сімї. Протягом тривалого часу проживають окремо і спільного господарства не ведуть. Отже, шлюб носить формальний характер, тому просить його розірвати. Спору щодо визначення місця проживання дитини між ними не існує. Сторони письмово повідомили про розгляд справи у їх відсутність, у звязку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 28.08.1999 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського міськвиконкому, актовий запис № 309. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], 26.03.2000року народження. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків і намірів підтримувати їх в подальшому не мають. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем позивач вважає неможливим. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 28.09.2002 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу спільних дітей не мають. Сімейне життя не склалось через протилежні погляди на життя, вони втратили повагу один до одного та взаємопорозуміння, що призвело до розпаду сім'ї. Протягом тривалого часу проживають окремо, мають окремий бюджет і спільного господарства не ведуть. Отже, шлюб носить формальний характер, тому просить його розірвати. Сторони повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутність, у зв'язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 28.09.2002 року, який був зареєстрований виконавчим комітетом Бондарівської сільської ради Коростенського району Житомирської області, актовий запис № 6. Від подружнього життя сторони неповнолітніх дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, і примирення не бажають. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем позивач вважає неможливим. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 31.08.2011 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Спільне життя з відповідачем не склалось оскільки кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сімю. За його переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні стосунки не має, тому просить шлюб розірвати. В судове засідання сторони не зявилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності. \~ \~ \~ \~В наданій суду заяві позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує, а відповідач в своїй заяві зазначила, що проти розірвання шлюбу не заперечує. У звязку з наведеним, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 31.08.2011 року, який був зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №311. Дані про наявність у сторін спільних неповнолітніх дітей в справі відсутні. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати з відповідачем подружніх стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Від сплати судового збору сторони у справі звільнені на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір компенсується за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 12.09.2008, який рішенням суду 04.05.2017 розірваний. Відповідач після реєстрації шлюбу вселилась у квартиру [ADDRESS] та була зареєстрована. Квартира надана позивачу у користування в 2005. Між тим, після припинення стосунків, відповідач на початку серпня 2016 забрала свої особисті речі та покинула житло. До сьогоднішнього часу відповідач до квартири не навідуються, участі у сплаті комунальних послуг не приймає тощо. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Ухвалою судді від 05.04.2018 визначено вказану справу розглядати у спрощеному позовному провадженні у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено пятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не предявлено. Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що наймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.09.2008 по 04.05.2017. У спірній квартирі з 2009 зареєстрована [PERSON] з 2009. Такі обставини підтверджено копією рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2017, довідки з місця проживання про склад сімї та прописку (а.с.3,4). Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача квартири, або членів його сімї, за ними зберігається житлове приміщення протягом 6-ти місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок його відсутності і понад встановлений строк без поважних на то причин, проводиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Таким чином, аналізуючи вище встановлені обставини, реєстрація у вказаному житловому приміщенні відповідача, порушує права позивача, як наймача вказаної квартири.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS]. В 1987 році у вищезазначеній квартирі була зареєстрована відповідачка [PERSON] З 2014 року відповідач залишив житло, в квартирі не мешкає. Про нове місце мешкання відповідача [PERSON], позивачу не відомо. Позивач просить позов задовольнити, визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зі зняттям відповідача з реєстраційного обліку. Позивач надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, у разі неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причину неявки в судове засідання не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224-226 ЦПК України. Представник третьої особи до суду не зявився, повідомлений належним чином, причину неявки в судове засідання не повідомив. Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності, [PERSON]. є власником квартири № 87 будинку № 65 по проспекту Тракторобудівників у місті Харкові (а.с. 9). Згідно довідки про склад сімї, в квартирі № 87 будинку № 65 по проспекту Тракторобудівників у місті Харкові зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 4). Відповідно до акту від 16.03.2016 року, складеного мешканцями будинку № 65 по проспекту Тракторобудівників в м. Харкові, відповідач не мешкає в квартирі № 87 вказаного будинку з листопада 2014 року (а.с. 5). Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі наданих доказів, суд вважає доведеним, що відповідач втратив право користування житловою площею, тому що він добровільно її залишив, не проживає в квартирі. Даних, що позивач порушив права відповідача на проживання, суду не надано, бажання звернутися до суду з зустрічною позовною заявою про поновлення його порушеного права, відповідач не виявив, у звязку з чим суд задовольняє позов в повному обсязі. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного та

Outcome: approved