Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання договору недійсним. У своєму позові позивач вказав, що 25.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «[PERSON] та кредит» був укладений кредитний договір № 11-1250-048И, відповідно до якого йому надано кредит у сумі 64\~800 доларів США з оплатою процентів по ставці 8% річних. У п.3.2 кредитного договору зазначено, що позичальник зобовязується щомісяця з 01 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості у розмірі 547 доларів США. Додатковою угодою № 1 до Кредитного договору від 13.02.2009 року внесено зміни до кредитного договору та збільшено процентну ставку за кредитом до 14% річних. Додатковою угодою № 2 до кредитного договору від 07.10.2011 року п.3.2 кредитного договору викладено в новій редакції, відповідно до якої позичальник зобовязується щомісяця з 01 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості у розмірі 776 доларів США. Додатковою угодою № 3 до кредитного договору від 10.04.2014 року внесено зміни до п.2.1 кредитного договору: визначено процентну ставку 10% річних по 09 квітня 2016 року та 14% річних з 10 квітня 2016 року по 24 квітня 2028 року, та п.3.2 кредитного договору викладено в новій редакції, відповідно до якої позичальник зобовязується щомісяця з 01 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості у розмірі 600 доларів США з 10.04.2014 року по 09.04.2016 року, та 770 доларів США з 10.04.2016 року по 24.04.2028 року. Позивач вважає, що укладений кредитний договір містить несправедливі умови, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача. У своєму позові позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 11-1250-048И від 25.04.2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Банк «[PERSON] та кредит». Представник відповідача у судовому засіданні 21.10.2016 року та 08.11.2016 року позов не визнав. У судове засідання 25.11.2016 року представник відповідача не зявився, але надав заяву про розгляд справи без його участі та надав свої письмові заперечення проти позову. Дослідивши докази по справі, вислухав пояснення представника позивача, відповідача, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Із кредитного договору №№ 11-1250-048И від 25.04.2008 року вбачається, що [PERSON] отримав кредит у сумі 64\~800 доларів США, який є споживчий кредит. Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами по справі, а це означає, що вони домовилися по усім істотним умовам договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Підтвердженням цього є той факт, що на момент підписання договору [PERSON] був ознайомлений з умовами укладання кредитного договору, його все влаштовувало, додаткових вимог не заявляв і в подальшому виконував його умови. Тому, суд не бере до уваги твердження [PERSON] про те, що він дізнався про порушення своїх прав саме у 2015 році, коли банк звернувся до суду про стягнення з нього заборгованості, а тому строк позовної давності не пропустив. У своєму позові [PERSON] просить визнати недійсним спірний кредитний договір у звязку з тим, що умови спірного договору не містять повних умов кредитування: наявні форми кредитування; орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору, зокрема адміністративні витрати; варіанти повернення кредиту; податковий режим сплати кредиту та про державні субсидії; переваги та недоліки схем кредитування; графік платежів та сукупної вартості кредиту. Але, з цими умовами він був ознайомлений ще у 2008 році, коли укладав договір, був згоден з такими умовами, не заперечував проти таких умов та не подавав додаткові заяви. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року помилка щодо власного недбальства , незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивач [PERSON] як позичальник і як сторона отримання послуги споживчого кредиту, має не лише права, а й обовязки: перед початком надання послуги уважно ознайомитися з правилами та умовами її отримання , в разі необхідності розяснення умов та правил надання послуги до початку її отримання звернутися за розясненнями до особи, що її надає. Крім цього, із позовної заяви встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду 09.06.2016 року. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в 1 рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені). Відповідно до ст.261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позивачем не надано доказів того, чому саме він звернувся до суду у 2016 році до суду і не просив поновити пропущений строк позовної давності. Відповідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що позивач пропустив строк позовної давності, а відповідач - представник ПАТ «Банк «[PERSON] та кредит» просить застосувати строк позовної давності. Суд приходе до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає у звязку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed