Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Вугледарський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з відповідачкою по справі перебував у шлюбі з 10.08.2013 року по 17.08.2017 року. Від сумісного проживання мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO] . Судовим наказом від 07.11.2017 року з нього на користь [PERSON] стягнуті аліменти у розмірі ? частини від усіх видів доходу на утримання доньки [PERSON], починаючи з 03.11.2017 року. Вважає, що судовий наказ був виданий передчасно, оскільки має батька інваліда 3 групи, який перебуває на його утриманні, судом при видачі судового наказу прийнято до уваги довідку з місця проживання позивачки , яка видана на тимчасово окупованій території. Просить зменшити розмір аліментів з ? частини всіх видів його заробітку на 1/8 частину всіх видів його заробітку, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття доньки [PERSON], починаючи з 03.11.2017 року, стягнути з відповідачки на його користь понесений судовий збір. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідачка в судове засідання не зявилась, просила справу слухати у її відсутність, в наданих запереченнях просила відмовити в задоволенні позовних вимог ( а. с.35- 38). Представник третьої особи Вугледарського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не зявився, просив справу слухати без їх участі ( а. с. 47). Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з шлюбі з 10.08.2013 року по 17.08.2017 року.( а. с. 9-10). Від сумісного проживання мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO] ( а. с. 8). Судовим наказом від 07.11.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти у розмірі ? частини від усіх видів доходу на утримання доньки [PERSON], [INFO] , починаючи з 03.11.2017 року до досягнення дитиною повноліття ( а. с. 17). Відповідачка по справі [PERSON] значиться зареєстрованою та проживає разом зі своєю донькою [PERSON] за адресою: м. Донецьк, вул. Краснооктябрська, 65/59 ( а. с. 39). Доказів, які б підтвердили місце проживання неповнолітньої [PERSON] за іншою адресою, або наявності спору між сторонами з приводу місця проживання дитини суду не надано. Згідно довідки ОСББ «Ідеал-Вугледар» від 15.11.2017 року [PERSON] проживає за адресою: [INFO], проживає разом з батьками, батько [PERSON], [INFO], є інвалідом 3 групи та перебуває на його утриманні ( а. с. 11). Позивач по справі [PERSON] є працездатним, його середньомісячний дохід становить 6678,12 грн. ( а. с. 37, 50), інші аліментні зобовязання не має, за станом свого здоровя може їх нести. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Згідно ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 105 ЦПК України у разі видачі судового наказу про стягнення аліментів на одну дитину у розмірі ? частини заробітку, тобто відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96 ЦПК України боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч.1\~ст. 192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини ; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів ; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина ; 4) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 5) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;5) інші обставини, що мають істотне значення . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вказує на такі підстави як надання відповідачкою довідки з місця проживання, яка, за його думкою, не може бути прийнята судом як доказ, та перебування на його утриманні батька-інваліда 3 групи. Суд не може погодитись з доводами позивача за наступних підстав. Відповідно до ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом 1,2 чи 3 групи. Як зазначалось вище, відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суду слід враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім»ї, родичів, яких він зобов»язаний утримувати відповідно до СК України. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов»язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Право на утримання від дітей мають той з батьків, хто досяг пенсійного віку або є інвалідом 1,2 чи 3 групи. Потреба в матеріальній допомозі має визначатися залежно від наявності чи відсутності прожиткового мінімуму. Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача [PERSON] є інвалідом 3 групи у звязку з профзахворюванням ( а. с. 20), не досяг пенсійного віку згідно із законодавством проте позивачем не надано доказів щодо підтвердження того факту, що його батько [PERSON] потребує матеріальної допомоги. Довідка, видана ОСББ «Ідеал-Вугледар» від 16.11.2017 року, на яку посилається позивач, не є належним доказом щодо перебування батька позивача [PERSON] на утриманні у [PERSON], оскільки не підтверджує непрацездатності батька та факт знаходження його на утриманні позивача. Окрім того, в довідці не зазначена дата, з якою саме позивач проживає за місцем проживання своїх батьків, маючи реєстрацію місця проживання за іншою адресою. Більш того, висловлюючи свою думку з приводу заявленого клопотання відповідачкою про витребування доказів - довідки про доходи батька позивача - [PERSON], позивач заявив категоричною відмовою. Що стосується доказів, які видані на тимчасово окуповані території, та були прийняти судом при винесені судового наказу та приєднані до матеріалів справи відповідачкою, зокрема довідки з місця проживання, то суд зазначає наступне. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами». При цьому суд зазначає, що вказана довідка ( а. с. 39) належним чином засвідчена підписом посадової особи та скріплена печаткою. За таких підстав суд розцінює вказану довідку з місця проживання в якості доказу. При цьому зауважує, що доказів, які б підтвердили місце проживання неповнолітньої [PERSON] за іншою адресою, або наявності спору між сторонами з приводу місця проживання дитини суду не надано. Доводи позивача про те що він не ухилявся від матеріального забезпечення своєї донки, а навпаки надавав добровільно матеріальну допомогу, суд не приймає до уваги, оскільки добровільне надання матеріальної допомоги дитині не впливає на обсяг їх прав і не звільняє відповідача від обов'язку матеріально забезпечувати дитину, тобто від сплати аліментів. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що доказів, які б були підставою для зменшення розміру аліментів, зокрема наявності інших фінансових або аліментних зобовязань, на момент розгляду справи, неможливості сплачувати аліменти у зазначеному відповідачкою розмірі за станом здоров» я , наявності у позивача непрацездатних батьків( як зазначено в позовній заяві перебування батька на утриманні позивача) , які потребують матеріальної допомоги, в судовому засіданні не встановлено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed