Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 травня 2021 року сторони уклали договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , та земельної ділянки площею 0,2327 га, місцерозташування якої: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5124180500:02:001:0436. Сторони домовились про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. Відповідач передав позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивачприйняв його та сплатив [PERSON] визначені договором гроші, почав користуватись нерухомим майном, тобто фактично вступив у володіння та користування ним. Позивач також домовився з відповідачем, що пізніше вони оформлять договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Через деякий час позивач звернувся до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідач повідомив, що не може цього зробити, оскільки на момент укладення договору він не був власником нерухомого майна, не зареєстрував своє право власності на будинок та земельну ділянку. Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року, справа № 510/2470/20, право власності на житловий будинок [ADDRESS] , та право власності на земельну ділянку площею 0,2327 га, місцерозташування якої: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5124180500:02:001:0436 визнано за відповідачем. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знав. Перед укладенням угоди позивача було запевнено, що саме відповідач є власником вищезазначеного нерухомого майна. Позивач у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про визнання позову, в якій він також просив розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, відповідачу на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року, справа № 510/2470/20 належить житловий будинок [ADDRESS] , та в цілому складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 121,30 кв.м., житловою площею 70 кв.м., допоміжною площею 51,30 кв.м., літ. а погірбу, літ. Б, В, Г, Д сараї, 1-4 огорожі, 5 споруди, земельна ділянка площею 0,2327 га, місцерозташування якої: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5124180500:02:001:0436 12 травня 2021 року позивач домовився із відповідачем про купівлю-продаж зазначеного вище нерухомого майна. В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір купівлі-продажу. Сторони домовились про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. Відповідач передав позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивачприйняв його та сплатив [PERSON] визначені договором гроші, почав користуватись нерухомим майном, тобто фактично вступив у володіння та користування ним. Через деякий час позивач звернувся до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідач повідомив, що не може цього зробити, оскільки на момент укладення договору він не був власником нерухомого майна, не зареєстрував своє право власності на будинок та земельну ділянку. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знав. Перед укладенням угоди позивача було запевнено, що саме відповідач є власником вищезазначеного нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно\~за відплатним\~договором придбане\~в особи,\~яка не\~мала права\~його відчужувати,\~про що\~набувач не\~знав і\~не міг\~знати (добросовісний\~набувач),\~власник має\~право витребувати\~це майно\~від набувача\~лише у\~разі,\~якщо майно: було\~загублене власником\~або особою,\~якій він\~передав майно\~у володіння; було\~викрадене у\~власника або\~особи,\~якій він\~передав майно\~у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набув право власності на спірне нерухоме майно, оскільки придбав його у відповідача, який не мав права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, суд приходить до висновку, що нерухоме майно яке перейшло до позивача за договором купівлі-продажу від 12 травня 2021 року, не може\~бути у\~нього витребувано.\~Тобтопозивач правомірно володіє та користується спірним майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів. \~ \~ \~ \~Тому, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності. На підставі викладеного та

Outcome: approved