Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] вона придбала житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Цю квартиру позивачка придбала за власні кошти, а тому просить визнати за нею право власності на вказану квартиру. Позивач в судове засідання не з'явився, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з'явився. Про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. 12.12.2018 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, докази по справі кожен окремо та в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 11.02.2012 року (а.с.12) Згідно копії договору купівлі - продажу від 07.09.2016 року [PERSON] від імені [PERSON] продала [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.13) Квартира була придбана за кошти від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.16), яка належала позивачці на підставі договору довічного утримання (а.с.17) Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засадами ст.15ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 3ст. 368 ЦК Українимайно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннямист. 60 СК Українипередбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст.61СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 3 частини першоїстатті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до положеньст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно дост. 60 СК України,майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежновід того ,що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд задітьми, хвороба тощо )самостійного заробітку(доходу). У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майноне може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а єособистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов'язаний з'ясувати, чи це майно може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Після всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви, так як це підтверджується зібраними по справі письмовими доказами, визнання відповідачем позову, та іншими доказами, що наявні в матеріалах справи, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved