Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 29.09.1988 року, визнати [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за нею право власності на ? частину вказаного будинку. 07 листопада 2018 року позивач уточнила позовні вимоги, просила суд розділити спільне майно подружжя - [ADDRESS], визнавши за нею право власності на ? частину будинку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 29.09.1988 року вона уклала шлюб з [PERSON] Під час знаходження в шлюбі за спільні кошти було зведено [ADDRESS], який згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно був зареєстрований на ім'я відповідача. Вважає будинок спільною сумісною власністю подружжя, в яку вона на рівних правах вкладала матеріальні кошти та власну працю. Просить суд спільне майно подружжя - [ADDRESS], визнавши за нею право власності на ? частину будинку, судові витрати покласти на відповідача. Відповідно до ухвали суду від 08.11.2018 року по справі відкрито провадження у справі за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Судове повідомлення, яке направлялося відповідачу, вручено адресату та повернуто на адресу Приморського районного суду м. Маріуполя. Позивачу надіслана ухвалу про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило. В своєму відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовної заяви. Пояснив, що починаючи з 2014 року в їх родині почались сварки на побутовім ґрунті, оскільки позивач не бажає брати участі в вирішенні побутових питань, не несе витрат на обслуговування будинку, не приймає участі в сплаті комунальних послуг. Також зазначив, що позивач має в свої власності будинок по вул. Ялитнська в Приморському районі м. Маріуполя, в який позивач вкладала всі свої кошти, не приймаючи участі в будівництві та обслуговуванні спірного [ADDRESS], від того посилання на те, що вказаний будинок є її єдиним місцем мешкання вважає такими, що не відповідає дійсності. Всі витрати на будівництво, прийняття в експлуатацію та утримання [ADDRESS] були здійснені за рахунок лише коштів відповідача, без участі позивача. Просив суд в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України). Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Перешкод для розгляду справи немає. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. 29.09.1988 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], який зареєстровано палацом одружень Донецької області (а. с. 24) 09.04.2008 року Маріупольською міською радою видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідного якого [PERSON] є власником в цілому домоволодіння [ADDRESS] (а. с. 9) Вказане свідоцтво зареєстровано згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» (а. с. 10) Будівництво житлового будинку було розпочато в 1993 році, було завершено в 1996 році, що підтверджується актом прийняття домовласності, виданого Приморською районною адміністрацією в 2001 році, домовласником зазначено [PERSON] (а. с. 25-26) Рішенням Приморської районної адміністрації від 24.03.2003 року було затверджено акт прийняття в експлуатацію [ADDRESS], за текстом вказаного рішення вбачається, що заявником є [PERSON] (а. с. 27) Також [PERSON] вказано єдиним власником [ADDRESS] в технічному паспорті на будинок (а. с. 30-31) З наданих суду накладних та квитанції на придбання будівельних матеріалів вбачається, що вони оформлені на імя [PERSON], від якого особи, що видавали вказані документи - отримували грошові кошти (а. с. 47-64) [PERSON], [PERSON] переїхали до спірного будинку з будинку [ADDRESS] (а. с. 71-74) Рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів [PERSON] виділено у власність земельну ділянку площею 602,21 кв.м., ділянка [ADDRESS] (а. с. 75, 76) Право власності на вказану ділянку зареєстровано 29.05.2015 року (а. с. 77) Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п. 3 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини,чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналізуючи вказану статтю, суд приходить до висновку, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Презумпція в даному випадку може бути спростована одним з подружжя, який може, захищаючи свої права, як власник, оскаржити в судовому порядку встановлений правовий режим спільного сумісного майна, також в такому випадку він несе тягар доказування обставин, на які посилається. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З викладеного суд робить висновок про те, що позивачем не доведено її участі в витратах на будівництво спірного [ADDRESS], з наданих суду доказів вбачається, що витрати на зведення будинку ніс відповідач. Також суд зазначає, що на ім'я [PERSON] було видано правовстановлюючі документи на земельну ділянку так і на сам будинок, що також дає суду підстави вважати, що [ADDRESS] був зведений, прийнятий до експлуатації особисто відповідачем [PERSON] Позивач жодним доказом не довів своєї участі в придбанні спірного майна, що також приймається судом до уваги при винесенні рішення по справі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed