Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 19.04.2018 року відкрито провадження у даній справі. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову просив про задоволення його позовних вимог в повному обсязі та про стягнення з відповідача на його користь судових витрат та витрат на правову допомогу. Відповідач в судове засідання не з»явилася, надіславши до суду відзив на позовну заяву в якому визнала позовні вимоги, щодо стягнення з неї судових витрат, заперечувала проти стягнення з неї таких на користь позивача. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача у справі за наявності зібраних по справі матеріалів та викладених нею у відзиві на позов міркуваннях. Вислухавши вступне слово позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнала позов і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу, то судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що до витрат пов»язаних з розглядом справи належать крім інших витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов»язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов»язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст. 137, 141, 142 ЦПК України з державного бюджету України на користь позивача підлягають стягненню 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову до суду, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved