Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив стягнути з нього на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 174530,50 грн. та судовий збір у розмірі 2617,96 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року та Львівського апеляційного суду від 11.08.2020 по справі № 463/4763/19, які набрали законної сили, встановлено незаконність звільнення [PERSON] наказом директора ДСП «Львівський ДМСК» [PERSON] від № 84-к/тр від 13.05.2019, а тому дана обставина не підлягає доказуванню. На виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 у справі № 463/4763/19 та матеріалів виконавчого провадження № 63122828, ДСП «Об`єднання «Радон», як правонаступником ДСП «Львівський ДМСК», сплачено: середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 131501,44 грн.; судовий збір в дохід держави у розмірі 1734,02 грн.: судові витрати на користь [PERSON] у розмірі 349,39 грн.; ССВ (єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) у розмірі 11059,27 грн.; мінімальні витрати виконавчого провадження № 63122828 у розмірі 169,00 грн.: виконавчий збір 10% від суми судового рішення у розмірі 13185, 38 грн.: розмір додаткових витрат ВП № 63122828 у розмірі 235,00 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень № 412 від 26.10.2020, № 416 від 26.10.2020 року № 413 від 26.10.2020, № 415 від 26.10.2020, № 414 від 26.10.2020; № 417 від 26.10.2020 та копіями постанов: про відкриття виконавчого провадження № 63122828 від 23.09.2020; про розмір додаткових витрат виконавчого провадження ВП № 63122828 від 26.10.2020; про відкриття виконавчого провадження від 26.10.2020 ВП № 63384543, про розмір мінімальних витрат від 26.10.2020 ВП № 63384543. Отже, виконання позивачем рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 у справі № 463/476319 підтверджується копіями платіжних доручень та копіями постанов виконавчого провадження № 63122828 та № 63384543, за результатами якого позивач поніс матеріальну шкоду у розмірі 158233,50 грн. (131501,44 грн. + 1734,02 грн. + 349,39 грн. + 169,00 грн. +13185,38 грн. +235,00 грн. + 11059, 27 грн. = 158233,50 грн.). Крім того, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.03.2020 року головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) постановлено в межах відкритого виконавчого провадження № 61628322 за виконавчим листом № 463/4763/19, виданого 18.03.2020 Личаківським районним судом м. Львова стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат» на користь [PERSON] заробітної плати за один місяць, що становить 16128 грн. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.08.2020 (ВП № 61628322) повна сума заборгованості з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження стягнута з боржника (тобто, позивача) за рахунок реалізації транспортного засобу марки УАЗ 396206 д.н.з. [NUMBER] . Платіжним дорученням № 4079 від 21.08.2020 стягувачу - [PERSON] перераховано кошти. Головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Сидієм О.В. винесена постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 23.03.2020 (№ 61628322), відповідно до якої постановлено визначити для боржника Державного спеціалізованого підприємства «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат» загальну суму мінімальних витрат 169,00 грн. Отже, виконання позивачем додаткового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року про негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць, що становить 16128 грн. підтверджується копіями постанов виконавчого провадження № 61628322, за результатами якого позивач поніс матеріальну шкоду у розмірі 16297,00 грн. Загальна сума матеріальної шкоди, яка заподіяна позивачу в результаті незаконного звільнення [PERSON] директором ДСП «Львівський ДМСК» [PERSON] становить 174530, 50 грн. (16297, 00 грн. + 158233,5 грн. =174530, 50 грн.). Відповідач, звільняючи працівника ДСП «Львівський ДМСК» [PERSON] з роботи та підписуючи наказ № 84-к/тр від 13.05.2019 «Про звільнення з роботи [PERSON] » перебував на посаді директора ДСП «Львівський ДМСК», як посадова (службова) особа, яка винна у незаконному звільненні працівника, а тому з нього позивач просив стягнути понесену матеріальну шкоду. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.05.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 07.06.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.06.2021 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання. 19.08.2021 року від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.08.2021 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. 01.09.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що за своїм змістом рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2020 р. не встановлено жодного факту порушення норм законодавства з боку [PERSON] , щодо процедури звільнення [PERSON] , окрім нібито формального підходу при отриманні погодження з боку Профспілкової організації. Однак, такі висновки Личаківського районного суду спростовуються відеозаписом ходу розгляду результатів службового розслідування за участю представників комісії з службового розслідування, працівників ДСП «Львівський ДМСК», безпосереднього керівника [PERSON] та безпосередньої участі профкому Профспілкової організації. А відтак жодного формального підходу у той день з боку директора [PERSON] не могло й бути і такі висновки являються безпідставними, та фактично з`явились після його звільнення з посади директора ДСП «Львівський ДМСК». Про факт їх існування йому не повідомлялось не повідомлялось. Сума позову визначена позивачем не вірно і значно завищена, через те що позивачем включено в її склад інші витрати, що не мають відношення до компенсації заробітної плати за час вимушеного прогулу. Крім того, сплив строк притягнення до відповідальності оскільки фактично про зобов`язання виплатити [PERSON] 131501 грн. 44 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу, стало відомо з моменту винесення рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2019 р. та відкриття виконавчого провадження. А відповідно строк в один рік для розгляду такого роду справ - минув, що суперечить ч.3 ст. 233 КЗпП. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. 07.09.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що позовна заява про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником від 14.05.2021 подана ДСП «Об`єднання «Радон» до Голосіївського районного суду м. Києва, в межах річного строку, визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України, пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», оскільки рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 року, на підставі яких були виплачені суми [PERSON] , набрало законної сили 11.08.2020 року. Фактично, [PERSON] не погоджується з правовою оцінкою, наданою Личаківським районним судом м. Львова фактам, встановленим при розгляді справи № 463/4763/19. При цьому, дослідження фактів, встановлених Личаківським районним судом м. Львова при розгляді справи № 463/4763/19, питання законності чи незаконності звільнення [PERSON] , виходять за межі предмету спору у даній цивільній справі. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Також, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. 27.09.2021 року від відповідача надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва. 11.10.2021 року від представника позивача надійшли заперечення на клопотання [PERSON] про передачу справи за підсудністю. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.12.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.12.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про передачу справи за підсудністю. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до пункту 1 наказу Державного агентства України з управління зони відчуження від 19.07.2019 № 150-19 Державне спеціалізоване підприємство «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат» припиняється в результаті реорганізації шляхом його приєднання до Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «Радон». Згідно з пунктом 2 наказу Державного агентства України з управління зони відчуження від 19.07.2019 № 150-19 ДСП «Об`єднання Радон» (ЄДРПОУ 43068161, юридична адреса: вул. Пирогівський шлях, 50, м. Київ, 03083) є правонаступником майна, прав і обов`язків ДСП «Львівський ДМСК» (ЄДРПОУ 03061545, юридична адреса: м. Львів, вул. Таджицька, 4). Відповідно до витягу від 26.04.2021 з СДР ДСП «Львівський ДМСК» ліквідовано з 09 грудня 2020 року та правонаступником ДСП «Львівський ДМСК» є ДСП «Об`єднання «Радон». Відповідно до статті 104 ЦК України, у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників Таким чином, Позивач є правонаступником майна, прав і обов`язків ЛСП «Львівський ДМСК», що підтверджується наданими доказами. Під час здійснення реорганізації встановлено, що на ДСП «Львівський ДМСК» з 01.07.1999 працював [PERSON] на посаді оператора обчислюваних машин II категорії, що підтверджується наказом № 62 від 01.07Л999 та з 15.01.2015 на посаді начальника служби фізичного захисту, що підтверджується наказом № 1-к від 15.01.2015. Наказом директора Державного спеціалізованого підприємства «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат» [PERSON] № 84-к/тр від 13.05.2019 [PERSON] звільнено з посади начальника служби фізичного захисту Державного спеціалізованого підприємства «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат» за прогул без поважних причин, а саме, у зв`язку з відсутністю його на робочому місці без поважних причин 08.02.20219 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 у справі №463/4763/19 скасовано наказ Державного спеціалізованого підприємства «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат» № 84-к/тр від 13 травня 2019 року «Про звільнення з роботи [PERSON] »; поновлено [PERSON] на посаді начальника служби фізичного захисту в Державному спеціалізованому підприємстві «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат»; стягнуто з ДСП «Львівський ДМСК» на користь [PERSON] 131501,44 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць; стягнуто з ДСП «Львівський ДМСК» на користь [PERSON] 349,39 грн. судового збору; стягнуто з ДСП «Львівський ДМСК» в дохід держави 1734,02 грн. судового збору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 1)20 року по справі № 463/4763/19 допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць, що становить 16128 грн. Постановою Львівського апеляційного суду від 11.08.2020 у справі 463/4763/19 рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 у справі № 463/4763/19 залишено без змін. 11.08.2020 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 у справі № 463/4763/19 набрало законної сили. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 у справі № 463/4763/19 та матеріалів виконавчого провадження № 63122828, ДСП «Об`єднання «Радон», як правонаступником ДСП «Львівський ДМСК», сплачено: середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 131 501,44 грн.; судовий збір в дохід держави у розмірі 1 734,02 грн.: судові витрати на користь [PERSON] у розмірі 349,39 грн.; ССВ (єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) у розмірі 11059,27 грн.; мінімальні витрати виконавчого провадження № 63122828 у розмірі 169,00 грн.; виконавчий збір 10% від суми судового рішення у розмірі 13185, 38 грн.; розмір додаткових витрат ВП № 63122828 у розмірі 235,00 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень № 412 від 26.10.2020, № 416 від 26.10.2020 року, № 413 від 26.10.2020, № 415 від 26.10.2020, № 414 від 26.10.2020; № 417 від 26.10.2020 та копіями постанов: про відкриття виконавчого провадження № 63122828 від 23.09.2020; про розмір додаткових витрат виконавчого провадження ВП № 63122828 від 26.10.2020; про відкриття виконавчого провадження від 26.10.2020 ВП № 63384543, про розмір мінімальних витрат від 26.10.2020 ВП № 63384543. Отже, виконання позивачем рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 у справі № 463/476319 підтверджується копіями платіжних доручень та копіями постанов виконавчого провадження № 63122828 та № 63384543, за результатами якого позивач поніс матеріальну шкоду у розмірі 158233,50 грн. (131501,44 грн.+ 1734,02 грн.+ 349,39 грн + 169,00 грн. +13185,38 грн. +235,00 грн.+ 11059, 27 грн. = 158233,50 грн.). Крім того, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.03.2020 року головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) постановлено в межах відкритого виконавчого провадження № 61628322 за виконавчим листом № 463/4763/19, виданого 18.03.2020 Личаківським районним судом м. Львова стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат» на користь [PERSON] заробітної плати за один місяць, що становить 16128 грн. За результатами примусового виконавчого провадження № 61628322, 07.04.2020 накладено арешт на майно позивача та 18.08.2020 проведені електронні торги з реалізації майна: автомобіль марки УАЗ, реєстраційний номер [NUMBER] , УШ/номер шасі: [NUMBER] модель: 396206, тип ТЗ: фургон, колір: зелений, рік виробництва: 1995. Майно придбане за ціною 20500 грн. (копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 07.04.2020 ВП № 61628322, акт про проведення електронних торгів від 18.08.2020, висновку про вартість майна). Таким чином, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.08.2020 (ВП № 61628322) повна сума заборгованості з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження стягнута з боржника (тобто, позивача) за рахунок реалізації транспортного засобу марки УАЗ 396206 д.н.з. [NUMBER] . Платіжним дорученням № 4079 від 21.08.2020 стягувачу - [PERSON] перераховано кошти (копія постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.08.2020 (ВП № 61628322). Головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Сидієм О.В. винесена постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 23.03.2020 (№ 61628322), відповідно до якої постановлено визначити для боржника Державного спеціалізованого підприємства «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат» загальну суму мінімальних витрат 169,00 грн. Отже, виконання позивачем додаткового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року про негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць, що становить 16128 грн. підтверджується копіями постанов виконавчого провадження № 61628322, за результатами якого позивач поніс матеріальну шкоду у розмірі 16297,00 грн. (заробітна плата за один місяць, що становить 16128 грн.+169,00 грн. розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 23.03.2020 (№ 61628322)). Отже, загальна сума матеріальної шкоди, яка заподіяна позивачу в результаті незаконного звільнення [PERSON] директором ДСП «Львівський ДМСК» [PERSON] становить 174530,50 грн. (16297, 00 грн. + 158233,5 грн. =174530, 50 грн.), яку позивач просив стягнути з відповідача. Відповідач заперечуючи проти вказаних вимог зазначив, що за своїм змістом рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2020 р. не встановлено жодного факту порушення норм законодавства з боку [PERSON] , щодо процедури звільнення [PERSON] , окрім нібито формального підходу при отриманні погодження з боку Профспілкової організації. Однак, такі висновки Личаківського районного суду спростовуються відеозаписом ходу розгляду результатів службового розслідування за участю представників комісії з службового розслідування, працівників ДСП «Львівський ДМСК», безпосереднього керівника [PERSON] та безпосередньої участі профкому Профспілкової організації. А відтак жодного формального підходу у той день з боку директора [PERSON] не могло й бути і такі висновки являються безпідставними, та фактично з`явились після його звільнення з посади директора ДСП «Львівський ДМСК». Про факт їх існування йому не повідомлялось не повідомлялось. Однак, суд не приймає вказані заперечення [PERSON] до уваги, оскільки фактично він не погоджується з правовою оцінкою, наданою Личаківським районним судом м. Львова фактам, встановленим при розгляді справи № 463/4763/19. При цьому, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року та Львівського апеляційного суду від 11.08.2020 по справі № 463/4763/19, які набрали законної сили, встановлено незаконність звільнення [PERSON] наказом директора ДСП «Львівський ДМСК» [PERSON] від № 84-к/тр від 13.05.2019, а тому дана обставина не підлягає доказуванню. Також, відповідач заперечуючи проти вимог позивача посилався на те, що сплив строк притягнення до відповідальності оскільки фактично про зобов`язання виплатити [PERSON] 131501 грн. 44 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу, стало відомо з моменту винесення рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2019 р. та відкриття виконавчого провадження. А відповідно строк в один рік для розгляду такого роду справ - минув, що суперечить ч.3 ст. 233 КЗпП. Однак, вказані заперечення відповідача також не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не визначено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою ним в постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1654цс15 та від 2 березня 2016 року у справі № 6-1263цс15. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 у справі № 463/4763/19 набрало законної сили 11.08.2020 (з моменту винесення постанови Львівського апеляційного суду від 11.08.2020 у справі № 463/4763/19). Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року по справі № 463/4763/19 допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць, що становить 16128 грн. Позивачем здійснено виплати на виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 у справі № 463/4763/19 та матеріалів виконавчих проваджень - 26.10.2020 року. Позивачем здійснено виплати на виконання додаткового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16.03.2020 у справі № 463/4763/19 - 21.08.2020 року. За результатами примусового виконавчого провадження № 61628322, 07.04.2020 накладено арешт на майно позивача та 18.08.2020 проведені електронні торги з реалізації майна: автомобіль марки УАЗ, реєстраційний номер [NUMBER] , УШ/номер шасі: [NUMBER] модель:396206, тип ТЗ: фургон, колір: зелений, рік виробництва: 1995. Майно придбане за ціною 20500 грн. (копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 07.04.2020 ВП № 61628322, акт про проведення електронних торгів від 18.08.2020, висновок про вартість майна наявні в матеріалах справи). Таким чином, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.08.2020 року (ВП № 61628322) повна сума заборгованості за додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року по справі № 463/4763/19 стягнута з боржника (тобто, позивача) за рахунок реалізації транспортного засобу марки УАЗ 396206 д.н.з. [NUMBER] . Платіжним дорученням № 4079 від 21.08.2020 стягувачу - [PERSON] перераховано кошти (копія постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.08.2020 (ВП № 61628322) наявні в матеріалах справи). Тобто, моментом виплати [PERSON] суми заборгованості за додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року по справі № 463/4763/19 є дата 21.08.2020. З метою спростування твердження відповідача щодо пропущення позивачем строків звернення до суду в частині підтвердження виплат за додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року по справі № 463/4763/19, що визначений ч. 3 ст. 233 КЗпП, позивачем додано копію платіжного доручення № 4079 від 21.08.2020 року. Таким чином, позовна заява про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником від 14.05.2021 подана ДСП «Об`єднання «Радон» до Голосіївського районного суду м. Києва, в межах річного строку, визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України, пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками». З урахуванням викладеного, вищевказані заперечення відповідача щодо позовних вимог не приймаються судом до уваги, оскільки вони є необгрунтованими. В свою чергу, відповідно до п. 7.2 -7.4. Статуту Державного спеціалізованого підприємства «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат», затвердженого Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 06.02.2018 № 24 (в редакції чинній на момент звільнення 13.05.2019 [PERSON] ) управління Підприємством (ДСП «Львівський ДМСК») здійснюється його директором (керівник), який підзвітний Уповноваженому органу управління та Корпорації. Керівник Підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за погодженням з генеральним директором Корпорації. З керівником Підприємства укладається контракт, в якому визначаються строк найму, його права, обов`язки і відповідальність, умови матеріального забезпечення, звільнення з посади, інші умови найму, за погодженням сторін. Згідно з п-п 6 п. 7.9. Статуту Керівник Підприємства у встановленому порядку приймає та звільняє з посад працівників Підприємства. Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 17.07.2017 року № 57-ОС «Про призначення директора ДСП «Львівський ДМСК» [PERSON] призначено з 18.07.2017 директором Державного спеціалізованого підприємства «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат» та укладено з останнім контракт від 18.07.2017 № 1 терміном на 1 рік. Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 18.07.2018 року № 88-ОС «Про продовження дії Контракту від 18 липня 2017 року № 1» з [PERSON] продовжено строк дії Контракту до 31.01.2019 на підставі Додаткової угоди від 18.07.2018 № 2. Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 31.01.2019 року № 14-ОС «Про продовження дії Контракту від 18 липня 2017 року № 1» з [PERSON] продовжено строк дії Контракту з 31.01.2019 по 31.01.2020 на підставі додаткової угоди від 31.01.2019 № 3. Отже, відповідач, звільняючи працівника ДСП «Львівський ДМСК» [PERSON] з роботи та підписуючи наказ № 84-к/тр від 13.05.2019 «Про звільнення з роботи [PERSON] » перебував на посаді директора ДСП «Львівський ДМСК». Таким чином, відповідач [PERSON] як посадова (службова) особа винна у незаконному звільненні працівника. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. У статті 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237КЗпП (з 11.04.1992) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Отже, наявні всі правові підстави для стягнення з [PERSON] на користь Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «Радон» матеріальної шкоди 163471,23 грн., оскільки вказана матеріальна шкода була завдана відповідачем [PERSON] шляхом прийняття наказу № 84-к/тр від 13 травня 2019 року про звільнення [PERSON] з посади начальника служби фізичного захисту Державного спеціалізованого підприємства «Львівський державний міжобласний спеціальний комбінат», який в подальшому було оскаржено та рішенням суду визнано протиправним та скасовано. При цьому, в частині сплаченого єдиного соціального внеску в сумі 11059,27 грн., суд вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню на підставі такого. Відповідно до п.1 розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953 платниками єдиного внеску є: 1) роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані ним роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Платники єдиного внеску, зазначені в підпунктах 1, 2, 7 цього розділу, є страхувальниками для застрахованих осіб. Єдиний внесок згідно із Законом для платників, зазначених у підпункті 1 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, щодо кожної застрахованої особи встановлюється в розмірі 22 відсотків на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Порядок нарахування внеску, визначений цим розділом, поширюється також на осіб, яким нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду,- середню заробітну плату за вимушений прогул; платники під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для відповідних платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. Дані виплати є обов`язковими для підприємства і перераховуються на кожну виплату заробітної плати, кожному працівнику, тобто не тільки на виплати [PERSON] , відносяться на витрати підприємства. Таким чином, позов в частині стягнення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 11059,27 грн. не підлягає задоволенню. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти в розмірі понесених витрат в сумі 163471,23 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору 2452,07 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial