Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, де є третя особа, про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що за час шлюбу сторонами було набуто спільне майно у вигляді земельної ділянки, для придбання якої відповідачем до реєстрації шлюбу було отримано кредит, який в подальшому після реєстрації шлюбу сторін останні виплачували разом, переважно за кошти позивача, оскільки відповідач не працювала. Крім того, в період шлюбу на вказаній земельній ділянці було побудовано будинок, також переважно за кошти позивача. Враховуючи наведене, позивач вважає, що має право на половину нерухомого майна. Підставою для звернення до суду з позовом стало те, що через невиконання кредитних зобов'язань відповідачем, на спірні земельну ділянку та будинок може бути звернуто стягнення, що порушуватиме права позивача як фактичного співвласника майна. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач надала заяву про розгляд справи у відсутність останньої, позовні вимоги визнала. Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість останніх. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії державного акту від 02.07.2008 року відповідач є власником земельної ділянки [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 11.04.2008 року (далі - земельна ділянка) /а.с. 27, 28/. Згідно ст. 131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Для придбання земельної ділянки 11.04.2008 року відповідач отримала споживчий кредит у третьої особи (далі - кредитний договір) /а.с. 10 - 17/ та передала останній в іпотеку земельну ділянку /а.с. 24-26/. 29.08.2008 року сторони зареєстрували шлюб, що визнано учасниками процесу, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню. Згідно копій схематичного плану земельної ділянки, плану садового (дачного) будинку вбачається, що на земельній ділянці в період шлюбу сторін був побудований будинок, який не введений в експлуатацію /а.с. 20-23/. Позивач зазначає, що після реєстрації шлюбу фактично обов'язок по виконанню кредитних зобов'язань фактично був покладений на позивача, оскільки відповідач не працювала, що підтверджується копією трудової книжки останньої /а.с. 29-31/. Крім того і будинок побудований на земельній ділянці також фактично був збудований за рахунок позивача. 30.09.2011 року було ВДВС Печерського району м. Києва відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача на користь третьої особи заборгованості за кредитним договором /а.с. 32,33/. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Таким чином, право власності на земельну ділянку виникло у відповідача до реєстрації шлюбу, підстави передбачені ст. 62 СК України відсутні, а отже земельна ділянка є особистим майном відповідача. Враховуючи наведене, позивач має право претендувати на стягнення тієї частини коштів, які були сплачені ним по кредитних зобов'язаннях відповідача. Отже, вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку є необґрунтованими такими, що не відповідають чинному законодавству, а тому задоволенню не підлягають. Крім того, вимоги позивача про визнання права власності на будинок побудований на земельній ділянці відповідача, також є необґрунтованими, незаконними виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно. Згідно ч. 3 ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Враховуючи те, що будинок розміщений на земельній ділянці відповідача не прийнятий в експлуатацію, відповідно до порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж затвердженого наказом Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України № 95 від 19.03.2013 року, що є обов'язковим, а відповідно і право власності згідно закону на нього не зареєстровано, позивач має право претендувати виключно на частину будівельних матеріалів з яких побудований будинок, а не на визнання права власності на половину будинку, як завершеного будівництва. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed