Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на те, що 19 грудня 2013 року в місті Києві по вулиці Гетьмана відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Шевроле Авео», р. н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Деу Ланос», р. н. [NUMBER], що належить позивачу. Майнова шкода завдана власнику автомобіля «Деу Ланос», р. н. [NUMBER] відповідно до звіту № 686 про оцінку автомобіля «Деу Ланос», р. н. [NUMBER] від 17.02.2014 року становить 14408 гривень 72 копійки. Крім того за виготовлення зазначеної оцінки позивачем було сплачено 700 гривень. Позивач зазначає, що на прохання відповідача на місце дорожньо-транспортної пригоди працівники ДАІ не викликалися, однак останнім було написано власноручну розписку, відповідно до якої він зобов'язався відшкодувати задану шкоду оцінену експертним шляхом, протягом п'яти робочих днів. Позивач вважає, що надавши таку розписку відповідач взяв на себе зобов'язання, яке не виконав та прострочив, а тому відповідно до правил статей 623, 625 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати йому - позивачу, як кредитору збитки у розмірі пред'явленому до стягнення. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви та просив суд її задовольнити повністю. Стягнути з відповідача на користь його довірителя майнову шкоду у розмірі 15108 гривень 72 копійки та вирішити питання про судові витрати. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить направлення судової повістки за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилали. Про причину неявки не повідомляли. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з чим суд на підставі ст. 224 ЦПК України та частини 4 ст. 169 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що в матеріалах справи наявна письмова розписка за підписом особи з прізвищем та ініціалами «[PERSON].» датована 19 грудня 2013 року. З матеріалів рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 06.02.2014 року, вбачається що на адресу [PERSON] було направлено повідомлення, яке останнім отримано особисто про що наявний підпис. Натомість візуально порівнюючи підпис, що міститься у письмовій розписці наданій позивачем та письмовій розписці рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 06.02.2014 року(а.с. 30), суд вважає необхідним зауважити про суттєву різницю таких між собою. За Правилами надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, поштове відправлення з рекомендованим повідомленням про вручення такого здійснюється за умови перевірки документів, що посвідчують особу адресата, яка одержує поштове відправлення і обов'язок про належне оформлення повідомлення про вручення поштового відправлення покладено на працівника відділення поштового зв'язку. Виходячи з таких міркувань, суд перевірив наявність підпису адресата [PERSON] на повідомленні і вважає такий підпис, як такий що здійснений ним особисто, про що і зазначено у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення від 06.02.2014 року. Саме наявність зазначеного підпису у наявній формі(при встановленій обставині перевірки працівником поштового зв'язку документів перед врученням повідомлення) дає суду підстави вважати, що наявна в матеріалах справи письмова розписка від 19 грудня 2013 року підписана іншою особою і такий доказ за наведених мотивів на погляд суду є недопустимим. В той же час аналізуючи матеріали справи, суд вважає необхідним зауважити на ту обставину, що у вищезазначеній письмовій розписці міститься вказівка про взяте [PERSON] зобов'язання, про що стверджує позивач та його представник, а саме відшкодувати розмір шкоди протягом п'яти днів. Посилання представника позивача на той факт, що в силу ст. 612 Цивільного кодексу України, [PERSON] є боржником який прострочив виконання зобов'язання не ґрунтується на матеріалах справи. Представник позивача в судовому засіданні посилався на строк визначений у письмовій розписці, а саме 5-ть робочих днів, як на строк протягом якого відповідач повинен відшкодувати майнову шкоду завдану його довірителю. На погляд суду даний термін необхідно рахувати з моменту виготовлення незалежної оцінку, на яку міститься посилання у тій-же письмовій розписці. Відповідно, вираховуючи строк з якого будуть наявні підстави вважати [PERSON] таким, який прострочив виконання(в силу письмового зобов'язання) необхідно встановити факт належного повідомлення останнього про виготовлення незалежної оцінки, і саме від такої дати відраховувати строк у п'ять робочих днів, що і є строком визначеним правилами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач та його представник, як на правове обґрунтування позовних вимог. Натомість доказів належного повідомлення відповідача про виготовлення звіту про оцінку шкоди та її розмір, матеріали справи не містять і таких доказів ні позивачем ні його представником, суду надано не було. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, шкода завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Постанова Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» за № 6 від 27.03.1992 року (із змінами та доповненнями) роз'яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою, яка її заподіла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Твердження представника позивача про наявність вини відповідача, крім його пояснень, не підтверджені жодними доказами, а також не знайшли свого підтвердження в ході слухання справи, а тому не беруться судом до уваги за вищенаведених у даному рішенні мотивів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову повністю. Питання про судові витрати між сторонами вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed