Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 13500 грн., інфляційних витрат в розмірі 857,87 грн., трьох відсотків річних від простроченої суми, що становить 525,00 грн., пені в розмірі 5866,02 грн., а всього на сумі 20\~748,89 грн. за договором позики від 17.07.2018 року, оформленим між сторонами розпискою в порядку ст. 1047 ЦК України. В обґрунтування позову зазначив, що 17 липня 2018 року він дав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 30\~000,00 грн., про що відповідачем по справі була надана розписка. Згідно з зазначеної розписки відповідач повинен був повернути грошові кошти до 01.11.2018 року частинами по 10\~000,00 грн. кожного місяця. Однак, відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за вищевказаним договором від 17.07.2018 року, грошові кошти у встановлений у розписці строк позивачеві та у повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. Відповідачем було повернуто частину грошових коштів згідно розписки, а саме 20.08.2018 року -5000 грн., 03.09.2018 року-2000,00 грн., 10.09.2018 року -4500,00 грн., 30.10.2018 року -3000,00 грн., 04.02.2019 року -2000,00 грн., а всього повернуто грошові кошти в розмірі 16500,00 грн. Незважаючи на досягнуту домовленість станом на 17 лютого 2020 року існує несплачена сума за договором позики, яка становить 13500,00 грн. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Вказав, що неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути борг та намагався вирішити конфлікт. Також вказав, що витрати на правову допомогу склали 3000,00 грн., які він також просив стягнути з відповідача. Ухвалою судді Ніколаєнко І.В. від 21 лютого 2020 року провадження по цивільній справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Рішенням Вищої Ради правосуддя №1000/0/15-20 від 16.04.2020 року [PERSON] звільнено з посади судді Київського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку. Після проведення\~повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду згідно протоколу від 17.04.2020 року справу №953/2729/20\~передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Якуші Н.В. В судове засідання позивач [PERSON] надав заяву, в якій підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення, та долучив до матеріалів справи оригінал розписки від 17.07.2018 року та оригінал квитанції. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову або заяви про розгляд справи без його участі не надав. Згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення позивача, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд вважає що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтями 1, 2\~ЦПК\~України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Судом встановлено, що [PERSON] 17 липня 2018 року передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 30\~000,00 грн., що підтверджується оригіналом розписки, яка долучена до матеріалів справи. Відповідно до змісту розписки [PERSON] зобов`язався повернути позивачу грошові кошти до 01.11.2018 року та зобов`язувався повертати гроші частинами по 10\~000,00 грн. щомісяця. Позивач в обґрунтування позову стверджував, що звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, однак відповідач до теперішнього часу борг у повному обсязі позивачу не повернув. Також вказав, що відповідачем була повернута частина грошових коштів, а саме: 20.08.2018 року -5000 грн., 03.09.2018 року-2000,00 грн., 10.09.2018 року -4500,00 грн., 30.10.2018 року -3000,00 грн., 04.02.2019 року -2000,00 грн., а всього повернуто грошові кошти в розмірі 16500,00 грн., залишок складає 13500 грн. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.\~1046\~ЦК\~України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст.\~1047\~ЦК\~України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Статтею 202\~ЦК\~України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК\~України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем був наданий для приєднання до матеріалів справи оригінал розписки від 17.07.2018 року. Із дослідженої розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти, дата отримання та строк повернення коштів. Факт знаходження оригіналу розписки у позивача підтверджують наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Розписка визнається судом борговими документами, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником. За правилами ст.\~1051\~ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач не використав наданого законом права та не звертався до суду із позовом про оспорювання договору позики, оскільки докази цього до суду надані не були. Ст.\~204\~ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірному правочині між сторонами винятки з цього правила не встановлювались. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню позики. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі статтею 610, 612\~ЦК\~України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 13500,00 гривень є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення пені за користування коштами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи те, що умовами договорами позики, укладеними між позивачем та відповідачем не було встановлено розмір процентів, тому суд вважає вірним розрахунок позивача щодо розміру процентів, виходячи з рівня облікової ставки Національного банку України за період користування сумою позики з 01.11.2018 року по 17.02.2020 року (період визначив позивач). Отже, суд вираховує пеня за період, який самостійно визначив позивач, виходячи з наступного розрахунку: [Пеня] = [Сума боргу] [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів [Кількість днів]: - з 01.11.2018 року по 25.04.2019 року сума процентів складає 1171,73 грн. (13500,00 грн. х 18% /100% : 365 дн. х 176 дн.). - з 26.04.2019 року по 18.07.2019 року сума процентів складає 543,70 грн. (13500,00 грн. х 17,5% /100%: 365 дн. х 84 дн.). - з 19.07.2014 року по 05.09.2019 року сума процентів складає 308,10 грн. (13500,00 грн. х 17,00% /100%: 365 дн. х 49 дн.). - з 06.09.2019 року по 24.10.2019 року сума процентів складає 299,03 грн. (13500,00 грн. х 16,50%/100% : 365 дн. х 49 дн.). - з 25.10.2019 року по 12.12.2019 року сума процентів складає 280,91 грн. (13500,00 грн. х 15,5 % /100%: 365 дн. х 49 дн.). - з 13.12.2019 року по 30.01.2020 року сума процентів складає 244 грн. (13500,00 грн. х 13,50% /100%: 366 дн. х 49 дн.). - з 31.01.2020 року по 17.02.2020 року сума процентів складає 73,03 грн. (13500,00 грн. х 11% /100%: 366 дн. х 17 дн.). Тобто, загальна сума пені за користування коштами за підрахунком суду за період, який був визначений позивачем, складає 2920,50 грн. та є меншою, ніж було обраховано позивачем, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог позивача відносно нарахування та стягнення індексу інфляції та 3 % річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, то суд зазначає наступне. Дійсно, наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Розраховуючи індекс інфляції, суд керується її встановленими розмірами за періоди з листопада 2018 року по лютий 2020 року, виходячи із розміру суми основного боргу в сумі 13500 грн. та сумою боргу з інфляцією - 14343.42 грн., та приходить до розміру інфляційного збільшення боргу в сумі 843,42 грн., а тому і в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення з відповідача сума трьох відсотків річних, то вона вираховується наступним чином: 13500 грн. х3%х473дні :365 дні = 525,00 грн. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач належним чином не виконав умови Договору та прострочив виконання свого зобов`язання, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача основну суму боргу по договору в розмірі 13500,00 грн., а також пеню за користування позикою в сумі 2920,50 грн., інфляційні втрати за несвоєчасне повернення позики в сумі 843,42 грн. та 3% річних в розмірі 525,00 грн. Враховуючи, що розрахунки пені, інфляційних витрат та трьох відсотків річних, здійснені судом, є відмінними від розрахунків позивача, тому позов підлягає частковому задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 суд зазначає наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3\~ст. 133 ЦПК України). Згідно\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу позивачем надано: - копію договору №27 про надання юридичних послуг від 13.02.2020 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Петренко О.М.; - копію акту виконаних робіт від 18.02.2020 року до договору про надання юридичних послуг №27 відповідно до якого зазначено, що [PERSON] були надані юридичні послуги: надання усної правової консультації з вивченням документів (1 година -500 грн.) та підготовка позовної заяви (3 години-2500грн.); - копію квитанції до прибуткового касового ордера №48 від 18.02.2020 року, згідно якої сплачено [PERSON] 3000 грн. адвокату Петренко О.М. за надання юридичної допомоги згідно Договору про надання правової допомоги № 27 від 13.02.2020 року; Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом та приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу. При цьому розмір витрат на правничу допомогу та розмір витрат зі сплати судового збору, якій підлягає стягненню з відповідача, вираховується пропорційно до задоволеної частини позовних вимог від ціни позову і складає 85,73 %. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір витрат на правничу допомогу в сумі 2571,90 грн. та розмір витрат, понесених зі сплати судового збору в сумі 720, 81 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial