Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 25.02.2006 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу спільних дітей не мають. Спільне життя не склалось, однак відповідач пропозицію про розірвання шлюбу в органах РАЦСУ не прийняла. На даний час спільного господарства вони не ведуть, примиритись не бажають. Вважає, що сім'я фактично розпалась, тому просить шлюб розірвати. Одночасно просив стягнути з відповідача понесені судові витрати. В підготовче засідання сторони не зявилися. Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в наданій суду заяві зазначила, що позов визнає, що відповідно до статті 200 ЦПК України, надає суду підстави для ухвалення рішення. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 25.02.2006 року, який був зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції в Житомирській області, актовий запис №72. Під час укладання шлюбу відповідач, згідно паспортних даних мала прізвище, ім'я та по батькові [PERSON]. 10.02.2015 року [PERSON] змінила прізвище на ім'я, про що було складено відповідний актовий запис №2 від 10.02.2015 року та видано свідоцтво про зміну імені серії І-ТП №004449 на підставі якого остання отримала паспорт громадянина України серії ВН №647007 виданий 21.02.2015 року. Від подружнього життя сторони спільних дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони не бажають підтримувати подружніх стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141ЦПК України. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у разі визнання відповідачем позову. На підставі вищевказаних норм Закону понесені судові витрати по сплаті судового збору на підставі квитанцій № ПН3241288 АТ «Перший інвестиційний банк» від 09.01.2019 року в сумі 768,40 гривень, в розмірі 50 відсотків підлягають поверненню на користь позивача з державного бюджету. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved