Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав стосовно синів [PERSON] , [PERSON] та визначення їх місця проживання разом з батьком [PERSON] . На обґрунтування зазначено, що 24.06.2010 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, який розірвано рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17.07.2019 року. Позивач та відповідачка мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з якими вони проживали у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу. У грудні 2015 року відповідачка [PERSON] покинула родину, залишивши синів на повному утриманні позивача. Рішенням суду з відповідачки було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх синів, однак рішення [PERSON] не виконує, та не здійснює жодних дій, спрямованих на виконання батьківських обов`язків. Її місцезнаходження наразі не відомо позивачу. Враховуючи наведене, позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав стосовної спільних синів, [PERSON] та [PERSON] , та визначити їх місце проживання разом з батьком. Ухвалою від 21.12.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.02.2021 року замінено третю особу Службу у справах дітей на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради. Ухвалою суду від 18.05.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на задоволені позову у повному обсязі наполягав, проти винесення заочного рішення суду не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, заяви чи клопотання про перенос справи суду не надав. Про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України «Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] Жовтневого відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у донецькій області від 10 липня 2013 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] Жовтневого відділу реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області від 21 липня 2009 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 липня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 24 червня 2010 року. Як вбачається з довідки про склад сім`ї №538 КСН «Новоселівка» від 16 жовтня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] , [INFO] , та його сини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Зазначене підтверджується також актом про фактичне проживання КСН «Новоселівка» від 16 жовтня 2020 року. Згідно довідки-розрахунку Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) станом на 01.10.2020 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання [PERSON] та [PERSON] становить 153756 грн. Як вбачається з повідомлення директора КПНЗ «Обласна СДЮСШОР з видів боротьби» [PERSON] , вихованням [PERSON] та [PERSON] займається батько [PERSON] , матір участі у вихованні дітей не бере, батьківські збори не відвідує, навчанням та вихованням дітей не цікавиться. Аналогічні пояснення надані директором КЗ «Гімназія зі структурним підрозділом початкової школи №38» 13.10.2020 року №173. Згідно довідки ТОВ «МЕХЕНЕРГОРЕМОНТ» №126 від 06.12.2018 року, [PERSON] працює слюсарем-ремонтником 4 розряду з 02.08.2017 року по час видачі довідки. Як вбачається з виробничої характеристики [PERSON] , наданої ТОВ «МЕХЕНЕРГОРЕМОНТ», останній характеризується позитивно за місцем роботи. Відповідно до відомостей Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 26.10.2020 року №1942, станом на 26.10.2020 року [PERSON] не обліку в ДСХН ММР не перебуває, ніяких видів соціальної допомоги не отримує. Також позивачем надано суду подяку на ім`я [PERSON] за гідне виконання сина [PERSON] директора КЗ «Гімназія зі структурним підрозділом початкової школи №38». Згідно висновку Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 12.05.2021 №01.1-01-23-114, вважається доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Відповідно до ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім`ї мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ст. 164 Сімейного Кодексу України «Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Відповідачі не виявляють щодо дитини батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч.2 ст. 143 Сімейного кодексу України, мати, яка не перебуває у шлюбі, зобов`язана забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я. Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Так, п.1, п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважних причин і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, а також у разі, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 7,15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачкою своїх обов`язків, позивачем доведено факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню своїх дітей, а саме суду надані належні та достовірні докази щодо того, що відповідачка не піклується про своїх дітей, не цікавиться їх долею. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про свідоме нехтування відповідачами своїми батьківськими обов`язками та їх небажання змінити своє ставлення до дитини. Проаналізувавши обставини ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків у своїй сукупності, беручи до уваги, що ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків має триваючий характер, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. У суду немає підстав вважати, що позбавлення батьківських прав відповідача якимось чином вплине на інтереси дітей, які не отримують від матері необхідної уваги та догляду. З огляду на ці обставини суд вважає доцільним позбавлення відповідачку батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, оскільки це сприятиме їх інтересам, тому позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню. Крім того, при зміні своєї поведінки та зміні обставин згідно із ст. 169 СК України, відповідачі не позбавлені права звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ст. 160, ч.ч.1,2 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З матеріалів справи не вбачається спору щодо проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , до того ж [PERSON] , [INFO] , досяг віку, з якого він має право самостійно визначати своє місце проживання. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей.

Outcome: partial