Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив: зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, яка була поширена ним у соціальній мережі Facebook шляхом розміщення на особистій сторінці [PERSON] у соціальній мережі Facebook інформації наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ. У червні 2018 року мною була поширена недостовірна інформація стосовно ветерана війни - учасника бойових дій [PERSON] . Поширена мною інформація про вчинення [PERSON] злочинів не знайшла свого документального підтвердження. В подальшому я утримуюсь від розповсюдження». В обґрунтування позовних вимог вказав, що у червні 2018 року [PERSON] в соціальній мережі Фейсбук, у відкритій групі на його адресу допустив, зокрема, такий вислів: «Ты убивал и грабил мирное население, граждан Украины, прикрываясь АТО, по моим даным сейчас расследуется ряд уголовных дел - рэкет, разбой и даже изнасилование. Ты думаешь, отвертишься?», який в подальшому було висвітлено рядом інтернет видань. Позивач вважає образливою, наклепницькою, недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, крім того, вважає, що поширена відповідачем інформація не є оціночним судженням, а є фактичним твердженням яке не відповідає дійсності, порочить його ім`я та гідність а також завдало йому моральних страждань. Крім того, спірне твердження вказує на порушення ним вимог законодавства, проте не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. Ухвалою судді від 15.02.2019 у справі відкрито провадження за правилами (загального) позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю існування всіх наведених обставин викладених в позові, зазначив, що роздруківка коментарів з соціальнї мережі та сайтів в яких міститься спірна інформація не може бути належним та допустимим доказом в розумінні положень ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України. Крім того, вважає необґрунтованим заявлений позивачем розмір моральної шкоди, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження її завдання відповідачем. Ухвалою суду від 15.08.2019 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у ньому та просив задовольнити. Позивач направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача, в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Направив до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому обмежившись лише запереченням на позовні вимоги без надання будь-яких належних доказів на спростування доводів позивача. Суд, заслухавши думку представника позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності, що закріплено ст.ст. 3, 28 Основного закону. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Судовим розглядом встановлено, що позивач є ветераном війни - учасником бойових дій, учасником антитерористичної операції на сході України (посвідчення серія [NUMBER] ), інвалідом війни III групи (посвідчення серія [NUMBER]), Указом Президента України від 31.07.2015 №461/2015 нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (серія [NUMBER]). У червні 2018 року [PERSON] в соціальній мережі Фейсбук, у відкритій групі на адресу позивача допустив, зокрема, такий вислів: «Ты убивал и грабил мирное население, граждан Украины, прикрываясь АТО, по моим даным сейчас расследуется ряд уголовных дел - рэкет, разбой и даже изнасилование. Ты думаешь, отвертишься?», який в подальшому було висвітлено рядом інтернет видань. Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами та не спростований відповідачем будь-якими належними та допустимими доказами. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що поширена відповідачем інформація є негативною за своїм змістом, не відповідає дійсності та порушує його чесне ім`я. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судовим розглядом встановлено, що твердження поширене відповідачем в мережі інтернет, зокрема в соціальній мережі Фейсбук, стосується безпосередньо позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України спростуванню підлягає недостовірна інформація. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізично: особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин; а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У публікації в соціальній мережі Фейсбук відповідачем було висловлено: «Ты убивал и грабил мирное население, граждан Украины, прикрываясь АТО, по моим даным сейчас расследуется ряд уголовных дел - рэкет, разбой и даже изнасилование. Ты думаешь, отвертишься?». Судом установлено, що поширена відносно позивача інформація висвітлює його в якості особи, яка вчинила злочин, зокрема розбій (ст. 187 КК України), зґвалтування (ст. 152 КК України), вимагання (189 КК України). При цьому, злочином є суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК України). Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні лочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в окопному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Так, відповідачем суду не надано доказів на підтвердження того, що відносно позивача здійснюється досудове розслідування в рамках будь-яких кримінальних проваджень, а тим паче, що він підозрюється у вчиненні будь-яких кримінальних правопорушень вказаних у твердженні відповідача. Натомість, в матеріалах справи міститься довідка Серії ІІА №1639849 видана Міністерством внутрішніх справ України про те, що станом на 04.12.2019 [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Отже інформація, викладена у твердженні відповідача є безпідставним звинуваченням та таким, що не відповідає дійсності, а отже є недостовірною інформацією. Також у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оскільки інформація сформульована відповідачем способом категоричного та стверджувального висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження спірної інформації виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, суд погоджується з доводами позивача, що вказана інформація не є оціночним судженням та вказує на суб`єктивну думку відповідача, у зв`язку з чим, суд визнає її як недостовірну та таку, що принижує честь та гідність позивача. Частиною 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що позивачем доведено, що інформація, яка поширена відповідачем є недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та підлягає спростуванню, відповідно до статті 277 ЦК України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, за виключенням вимог про зобов`язання [PERSON] в подальшому утримуватися від розповсюдження інформації, оскільки суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси особи, які вже порушено на момент звернення до суду. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру у розмірі 500000,00 грн. Разом з тим, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення прав позивача, що потягнуло завдання позивачу моральних страждань, наявний причинний зв`язок між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача та виною відповідача в її заподіянні, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 142 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 779,80 грн. На підставі та

Outcome: partial