Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира ним придбана у відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2016, посвідченого 24.10.2016 приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Кіровоградської області Цибульською Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №797. За умовами договору відповідач, як колишній власник майна, до 01.05.2017 повинна була знятися з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, однак по цей час відповідач так і зареєстрована у даній квартирі, з 24.10.2016 у ній не проживає, оплату комунальних послуг не здійснює, добровільно зніматися з реєстраційного обліку не бажає, місце її перебування не відоме. Оскільки такі дії відповідача перешкоджають йому вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому він вимушений звернутися до суду з вищевказаним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, відповідно до якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотання про розгляд справи з її участю суду не надала, відзив не подала. Згідно з ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.12.2019 розгляд справи проводиться заочно. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві представник позивача. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2016, посвідченого 24.10.2016 приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Кіровоградської області Цибульською Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №797, позивач придбав у відповідача квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.4.1 зазначеного договору обов`язком продавця є звільнення квартири для вільного і безперешкодного користування покупцем в строк до 31.10.2016 та виписатися з квартири до 01.05.2017. 24.10.2016 позивачем було зареєстроване право приватної власності на вказану квартиру за номером запису про право власності 17049283, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №164250599 від 19.04.2019. Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Договір купівлі-продажу від 24.10.2016 квартири [ADDRESS] , є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним. Однак, як встановлено судом, позивач не може вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном у зв`язку з перешкодами, які створені у результаті дій відповідача, оскільки остання не бажає добровільно знятися з реєстраційного обліку у вищевказаній квартирі. Відповідно до ст.398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Документів чи інших доказів, які б підтверджували правовідносини між колишнім власником (відповідачем у справі) з позивачем, як власником на даний час, суду надано не було. Так, згідно з витягом з будинкової книги та довідками голови правління ОСББ «Грушевського 33» №33/23 від 15.11.2019 та 18.11.2019, відповідач зареєстрована у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , але за зазначеною адресою з 24.10.2016 не проживає. Згадана квартира перебуває у власності позивача, який зареєстрований та проживає у ній разом зі своєю сім`єю. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням має власник майна, і з припиненням права власності особи втрачається і його право користування жилим приміщенням. За змістом ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тобто, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином суд прийшов до висновку, що попередній власник відповідач [PERSON] втратила право користування спірною квартирою з моменту її придбання позивачем та здійснення за ним державної реєстрації права власності, і чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження за ним права користування житлом. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право на користування житлом. З огляду на викладене та враховуючи, що з часу припинення права власності на квартиру та за відсутності відповідного договору з новим власником - позивачем по справі відповідач [PERSON] втратила й право користування цією квартирою, а тому суд приходить до висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved