Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з нього нараховану, але невиплачену заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2018 року по грудень 2019 року в сумі 69653,93 грн; розрахункову виплату в сумі 4873,89 грн; середній заробіток за весь період розрахунку з січня 2020 року, що складає 56176,08 грн.; зобов`язати ФОП [PERSON] провести оплату внесків до Пенсійного фонду України в сумі 14939,91 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 13.02.2018 його прийнято на посаду начальника дільниці у ФОП [PERSON] (наказ №3-К від 12.02.2018), 26.12.2019 звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін (наказ №13-К від 26.12.2019). ФОП [PERSON] не виплачував йому заробітну плату, мотивуючи тим, що з ним ще не розрахувались закупівельники. У січні 2019 року позивачу вироблено зарплатну картку у Приватбанку, на яку у 2019 році перераховано заробітну плату у розмірі 2500,00 грн. На неодноразові звернення до відповідача щодо розрахунку по заборгованості із заробітної плати, йому відповідали, що відсутні кошти. Так само відмовлено у наданні довідки про доходи. 22.10.2020 позивач звернувся до Головного управління Держпраці у Львівській області з приводу невиплати йому заробітної плати та отримав відповідь про те, що за його зверненням здійснено перевірку ФОП [PERSON] та встановлено відсутність підтверджуючої документації про виплату працівникам заробітної плати. Враховуючи вказане, позивач вважає, що його конституційне право на отримання заробітної плати у встановлені законом строки порушено та підлягає захисту, а тому змушений звернутися в суд. 02.03.2021 ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області відкрито спрощене провадження у справі. 24.05.2021 представником відповідача - адвокатом Кінаш О.А. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, а у разі задоволення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з лютого по грудень 2019 року в розмірі 69653,93 грн, розрахункових у сумі 4873,89 грн, зменшити розмір нарахованого середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до 0,00 грн. Вказує, що відповідач [PERSON] завжди вчасно виплачував позивачу заробітну плату, хоча при цьому порушував законодавство щодо фіксування фактів обліку заробітної плати. Не заповнював та не надавав позивачу під підпис форму №П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника» та форму №П-7 «Розрахунково-платіжна відомість (зведена)». Про відсутність заперечень позивача щодо виплати йому заробітної плати представник відповідача посилається на звукозапис телефонної розмови ФОП [PERSON] з [PERSON] , зроблений відповідачем без відома позивача на мобільний телефон його дружини від 30.11.2020, з якого випливає, що непорозуміння між сторонами виникло з приводу інших грошових питань, а не через невиплату заробітної плати. У відповіді на відзив [PERSON] наголошує на незаконність поданого в суд представником відповідача звукозапису розмови, оскільки такий здійснено з порушенням законодавства та не підпадає під ознаки доказів у цивільному процесі. Не надано доказів, що телефонний дзвінок здійснювався саме йому та на його номер телефону, відсутня фоноскопічна експертиза щодо ідентифікації голосів осіб, між якими відбулася розмова, відсутня перевірка оригінальності запису та наявність монтажу. У запереченні до відповіді на відзив представник відповідача вказує, що факт проведення вказаної телефонної розмови з ініціативи відповідача не суперечить закону, оскільки причиною розмови було з`ясування обставин щодо звернення позивача до перевіряючих органів, зокрема Держпраці. А тому дана телефонна розмова не має особистого характеру, не порушує права позивача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити. Додатково пояснив, що до суду з даним позовом звернувся лише цього року, так як відповідач обіцяв йому виплатити заробітну плату та повернути інші борги. Оскільки у нього відсутні докази наявності інших заборгованостей відповідача перед ним, позовні вимоги стосуються лише випалти заробітної плати. Відповідач та представник відповідача - адвокат Кінаш О.А. позов не визнали, підтримали викладене у відзиві. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що згідно копії трудової книжки [PERSON] серія [NUMBER] від 16.02.1988, такий був прийнятий на роботу до ФОП [PERSON] на посаду начальника дільниці на підставі наказу №3-К від 12.02.2018, а 26.12.2019 звільнений з даної роботи за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпПУ на підставі наказу №13-к від 26.12.2019. Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. ст. 116 та 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звільнений з підприємства та з ним не проведено повного розрахунку по заробітній платі. При поданні відзиву на позовну заяву, а також в судовому засіданні відповідачем не надано доказів, які б підтверджували повідомлення [PERSON] при звільненні про нараховані суми. Крім цього, наявні в матеріалах справи акти Головного управління Держпраці у Львівській області, а саме: акт №ЛВ26719/1425/АВ від 04.12.2020, а також №ЛВ0387/399/АВ-ЛВ26719/П/1425 від 05.02.2021 свідчать про порушення ФОП [PERSON] законодавства про працю. Зокрема, контролюючому органу під час перевірки відповідачем не надано жодних підтверджуючих документів, які б свідчили про виплату звільненому працівнику [PERSON] всіх належних при звільненні коштів, в тому числі компенсації за всі дні невикористаних відпусток, про що винесено відповідний припис. З довідки ОП-7 вбачається, що відповідачем сплачено страхові внески до Пенсійного фонду з лютого 2018 року по грудень 2019 року, за винятком розрахункових та з нарахувань середнього заробітку за весь час затримки. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати. Згідно абз. 3 п. 4 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. З наданих до суду документів вбачається, що борг відповідача перед позивачем складається з суми невиплаченої заробітної плати в розмірі 69653,93 грн та розрахункових виплат в сумі 4873,89 грн. Таким чином, зібрані по справі докази, оцінені судом кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення заробітної плати та розрахункових виплат з відповідача на користь позивача. Відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували заявлені позивачем вимоги. Відтак, враховуючи, що спір вирішено на користь працівника [PERSON] , з відповідача слід стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку з січня 2020 року у розмірі 56176,08 грн. Крім цього, враховуючи, що відповідач не сплачував страхові внески до Пенсійного фонду з лютого 2018 року по грудень 2019 року з розрахункових та з нарахувань середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, приходжу висновку, що відповідача слід зобов`язати провести оплату внесків до Пенсійного фонду України в сумі 14939,91 грн. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, враховуючи, що позивач відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, такий, в розмірі 1307,03 грн в користь держави слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved