Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17.10.2012 року о 07 год. 25 хв. по вул. Ювілейній в м. Артемівську трапилась ДТП за участю транспортного засобу «КІА», державний номер [NUMBER], під керуванням відповідача та транспортного засобу «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] Причиною ДТП стало порушення відповідачем вимог п. 10.5 Правил дорожнього руху України, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Враховуючи, що платіжним дорученням №28289 від 01.02.2013 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування в сумі 6751,03 грн. потерпілій стороні, тому на підставі ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просить відшкодувати в порядку регресу зазначену суму з відповідача. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2014 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу - відмовлено. З рішенням суду не погодилося публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» та подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги зазначає, що рішення суду необгрунтоване, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до норм ЦК України рішення про здійснення страхового відшкодування оформляється страховиком у вигляді страхового акту або аварійного сертифікату, форма яких встановлюється страховою компанією одноособово. Такої умови, як наявність на страховому акті позначення про згоду потерпілого з розміром страхового відшкодування, взагалі не існує та більш того жодним чином не впливає на обсяг прав та обов'язків відповідача, а тому судом безпідставно зроблено акцент на цьому. Також, зазначає, що водій транспортного засобу, який причетний до дорожньо-транспортної пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також інші відомості, але відповідач таких даних не надав і тому суд безпідставно взяв до уваги його пояснення. Апелянт також вказує, що неузгодженість нумерації пунктів на підпунктів ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не може обмежувати встановлене ст. 38 вказаного закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про ДТП, а тому не може бути підставою для відмови у задоволенні такого позову. В судове засідання апеляційного суду представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить отримання ним телефонограми. Відповідач з доводами апеляційної скарги не погодився, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю позивача. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до етапі 1 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статгею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони даною особою. Судом першої інстанції встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що між ПАТ «СК «Універсальна» та [PERSON] 10.12.2011 року укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до умов якого з 11.12.2011 року по 10.12.2012 року цивільно-правова відповідальність під час експлуатації автомобіля «КІА», державний номер [NUMBER], була застрахована на умовах, визначених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», про що свідчить поліс №АВ/0232374 (а.с. 3). 17 жовтня 2012 року о 07 год. 25 хв. по вул. Ювілейній в м. Артемівську трапилась ДТП за участю транспортного засобу «КІА», державний номер [NUMBER], під керуванням відповідача та транспортного засобу «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] Причиною ДТП стало те, що відповідач, керуючи автомобілем марки «КІА», державний номер [NUMBER], при здійсненні повороту ліворуч на прилеглу територію, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем марки ВАЗ державний номерний знак [NUMBER], що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. 05.12.2012 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області у справі про притягнення до адміністративної відповідальності винесено постанову, відповідно до якої [PERSON] визнано винним у вчинені даного ДТП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с. 12). Згідно довідки №9091138 про дорожньо-транспортну пригоду легковий автомобіль КІА CLARUS, номерний знак [NUMBER], що належить [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], (водій - [PERSON], під час ДТП був тверезий). Автомобіль отримав такі механічні пошкодження: передня центральна, передня ліва частина. Автомобіль ВАЗ, державний номерний знак [NUMBER], що належить [PERSON], отримав механічні пошкодження: передня центральна, передня права частина (а.с. 9). З заяви [PERSON] від 18.10.2012 року вбачається, що він звернувся до ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» щодо відшкодування матеріального збитку, отриманого в результаті дорожньо-транспортної пригоди згідно полісу страхування №АВ 0232374, в якому було зазначено, що страхувальником є [PERSON], заподіяна шкода - пошкоджено передню частину автомобіля (а.с. 40. З протоколу огляду транспортного засобу [NUMBER], що належить [PERSON], та калькуляції №17 від 14.11.2012 року вбачається наявність пошкоджень від ДТП і вартість ремонту та відновлювальних робіт становить 11244,63 грн. Відповідно до висновку про виплату страхового відшкодування збиток становить 7751,03 грн. (а.с. 13-19, 20-21). Страховим актом №2488/1 (11219/0/п) згідно висновку комісії встановлено, що сума страхового відшкодування складає 6751,03 грн.(а.с. 22). Ця сума платіжним дорученням №28289 від 01.02.2013 року перерахована позивачем на користь [PERSON] (а.с. 24). З повідомлення про страховий випадок, зареєстрований в журналі звернень за №11219, вбачається, що абонент [PERSON] повідомив 17 жовтня 2012 року о 7 год. 45 хв. про страховий випадок, а також дані про поліс, об'єкт страхування, місце події, іншого учасника ДТП та його транспортний засіб (а.с. 11). Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з безпідставності позовних вимог позивача та ненаданням ним належних та допустимих доказів в обґрунтування вимог. Такий висновок суду є правильним. Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно визначився з законами, що регулюють спірні правовідносини. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за збитки. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно з п. 11 цієї ж постанови за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК України особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. З винної особи за регресною вимогою стягується розмір визначеного відшкодування за зобов'язанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах. Регресну вимогу може бути пред'явлено протягом трьох років із дня виконання зобов'язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо). За ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний, зокрема, п.п. 33.1.1. - дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов'язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; п.п. 33.1.2. вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; п.п. 33.1.3. поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси. Згідно п. 34.1, 34.2, 34.3 цього Закону страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти. Відповідно підпункту «ґ» п. 38.1.1 Закону України «Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з яким страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті. Аналіз вищенаведених норм Закону дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що відповідач [PERSON] при настанні ДТП мав виконати та виконав вимоги означеного Закону. З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно звернувся до позивача з повідомленням про страховий випадок (а.с. 11) та виконав інші, передбачені Законом вимоги. Проте, обґрунтовуючи безпідставність вимог позивача, суд першої інстанції помилково зробив висновок про те, що підпункт 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містить строку, у який страхувальник повинен повідомити страховика та необхідність здійснення повідомлення про настання ДТП письмово. Тому цей висновок суду першої інстанції потрібно виключити з мотивувальної частини рішення, в решті рішення суду залишити без змін. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив висновки, які не в повній мірі відповідають обставинам, тому відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підстави для його зміни в частині визначення способу участі позивача у вихованні дитини. В інший частині суд першої інстанції всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд не вбачає. Ці доводи є необґрунтованими і не спростовують висновків суду. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Outcome: partial