Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що будинок №1 по вул. Шевченка в с. Яноші, Берегівського району, Закарпатської області, належить йому на підставі приватної власності на підставі договору дарування від 12.03.2014 року, який посвідчений нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу [PERSON]. Зазначав, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вищевказаною адресою, однак не проживають у даному будинку, а саме [PERSON] покинув будинок 15 років тому, а [PERSON] покинув будинок 7 років тому. Відповідачі добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажають, у звязку з чим позивач вимушений був звернутися до суду для захисту своїх порушених прав та інтересів. Наявність проживання відповідачів за вище вказаною адресою, створює для позивача незручності, перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом, порушує його право власності на нерухоме майно. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 17.10.2018 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Згідно ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим постановити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 12.03.2014 року, який посвідчений нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу [PERSON], належить будинок №1 по вул. Шевченка в с. Яноші, Берегівського району, Закарпатської області. З листа Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області №1739/2112.2-18 від 06.10.2018 року та довідки про склад сімї виданої Яношівською сільською радою від 11.09.2018 року, вбачається, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], значаться на реєстраційному за адресою: с. Яноші, вул. Шевченка, 1, Берегівського району, Закарпатської області. Відповідно до змісту ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У ст. 29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири (будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За наведених обставин у суду достатньо підстав для висновку, щоб визнати [PERSON] та [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки останні добровільно залишили будинок 1 по вул. Шевченка в с. Яноші, Берегівського району, Закарпатської області, не користуються ним період часу, що значно перевищує встановлений законом шестимісячний строк, відсутні на житловій площі без поважних на те причин. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення відповідачів [PERSON] та [PERSON] права користування житлом та зняття з реєстрації, підлягають задоволенню, так як останній не проживає в будинку та висилитись з нього не бажає. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Позивачем вимоги позову доведені, на підставі наданих доказів, встановлені обставини, що свідчать про порушення його права, яке підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved