Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги позивач мотивував тим, що між сторонами було укладено Договір позики від 09.11.2018, згідно п. 1.1. якого позивач позичив за адресою: [ADDRESS] , у відділенні Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відповідачу 120 000,00 доларів США. Позивач вказував, що за умовами п. 1.3. підписання вказаного Договору Позичальником та Позикодавцем свідчить про факт передання Позикодавцем та одержання цих грошей Позичальником. Зі слів позивача, відповідач за договором позики (п. 2.2. Договору) зобов`язувався повернути йому гроші до 09.11.2019 за адресою: [ADDRESS] , у відділенні Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», але після закінчення строку повернення коштів, відповідач категорично відмовляється від повернення позичених коштів. Таким чином, враховуючи той факт, що строк повернення коштів закінчився, відповідач порушує своє зобов`язання, чим, на думку позивача, заподіює йому шкоду. Позивач вважав, що, оскільки за Договором позики від 09.11.2018 відповідач позичив 120 000,00 доларів США, то з урахування курсу НБУ станом на дату звернення з позовом, який становив 2783,46 гривень за 100 доларів США, гривневий еквівалент складає 3 340 152,00 грн. Посилаючись на викладене вище та законодавство, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 09.11.2018 120 000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 3 340 152,00 гривні, а також сплачений ним судовий збір. 15.09.2020 ухвалою судді було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 06.10.2020 судом було прийнято визнання відповідачем позову, викладене у його відзиві, та у зв`язку із цим вирішено ухвалити рішення суду по суті спору у підготовчому судовому засіданні. У підготовче судове засідання позивач не з`явився, подав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив суд задовольнити його у повному обсязі. Відповідач у підготовче судове засідання також не з`явився, надіслав до суду відзив, у якому позовні вимоги [PERSON] та обставини, на які він посилався в їх обґрунтування, визнав у повному обсязі та просив суд розглядати справу без його участі. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, з огляду на визнання відповідачем позову у порядку ч. 3 ст. 200 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд приходить до висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що між сторонами було укладено Договір позики від 09.11.2018, згідно п. 1.1. якого позивач позичив за адресою: [ADDRESS] , у відділенні Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відповідачу 120 000,00 доларів США. За умовами п. 1.3. підписання вказаного Договору Позичальником та Позикодавцем свідчить про факт передання Позикодавцем та одержання цих грошей Позичальником. Відповідач за договором позики (п. 2.2. Договору) зобов`язувався повернути позивачу гроші до 09.11.2019 за адресою: [ADDRESS] , у відділенні Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». На час розгляду справи доказів повернення позивачу відповідачем зазначених коштів суду не було надано, натомість відповідач у своєму відзиві визнав той факт, що ці кошти нім не були повернуті позивачу. Таким чином, враховуючи той факт, що строк повернення коштів закінчився, відповідач порушує своє зобов`язання. Станом на час розгляду даної справи 120 000,00 доларів США з урахування курсу НБУ становить 3 408 000,00 грн. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За правилами ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. З огляду на ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку ВСУ, викладеного у постанові від 01.03.2017 у справі за № 6-284цс17, згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З урахуванням проаналізованих правових норм та судової практики в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Договір позики від 09.11.2018 про взяття відповідачем в борг у позивача грошових коштів у розмірі 120 000 доларів США підтверджує не лише факт укладання між сторонами договору позики грошових коштів на строк до 09.11.2019, а й факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в якості позики. Оскільки на даний час відповідач не повернув позивачу позичені ним кошти, є всі підстави стягнути з нього грошові кошти у розмірі 120 000 доларів США, що станом на дату стягнення цих коштів за цим рішення суду 06.10.2020 за офіційним курсом НБУ становить 3 408 000,00 грн., проте позивачем заявлено до стягнення в позовній заяві гривневий еквівалент 120 000,00 доларів США станом на час звернення до суду, а тому за межі даної суми в силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд не має права виходити. А отже, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача, як з боржника, на користь позивача 3 408 000,00 грн. Крім того, задовольняючи вимоги позивача, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України також стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 10 510,00 грн., який позивач сплатив і це підтверджується наявною у справі квитанцією. Враховуючи наведені обставини та правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 01.03.2017 у справі за № 6-284цс17,

Outcome: approved