Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, посилаючись на наступні обставини. Позивач вказав, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 1995 по 2007 рік. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. За період їхнього сумісного життя з відповідачем, 13.02.1999р. було придбано за спільні кошти двокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу, за реєстровим №1-213. Позивач вказав, що після розірвання шлюбу в березні 2007 році відповідач виїхав з квартири, залишивши їй всі оригінали документів на квартиру та ключі від неї, пояснивши при цьому, що він більше в квартиру не повернеться і залишає її позивачу та їх донці. Позивач зазначив, що, починаючи з березня 2007 року і по теперішній час позивач разом з донькою постійно мешкає в квартирі, утримує її в належному стані, приймає активну участь в житті ОСББ. Відповідач в квартирі з цього часу не мешкає та в квартирі немає його речей. Позивач зазначив, що 02.12.2009р. Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було винесено рішення, яким за позивачем визнано право власності на 2/3 частки квартири. 23.04.2015р. позивач подарувала належні їй 2/3 частки квартири своїй донці на підставі нотаріально посвідченого договору, реєстр №805. Тобто, на теперішній час власницею 2/3 частин квартири є тертя особа - [PERSON] Власником 1/3 частини квартири залишається відповідач, на підставі договору купівлі - продажу від 13.02.1999р. Позивач вказав. що відповідач з березня 2007 року в квартирі не мешкає і ця частина квартири залишається досі зареєстрованою за відповідачем. Тобто, більше 10 років починаючи з березня 2007 року позивач несе одноособово як власник тягар по утриманню нерухомого майна - двокімнатна квартира [ADDRESS], постійно та відкрито користуючись всією квартирою. Позивач зазначив, що вона в квартирі зробила капітальний ремонт, в тому числі з заміною вікон та сантехніки. Відповідач ніяким чином не утримує квартиру та взагалі не цікавиться її долею. Позивач одноособово сплачує за комунальні послуги. Позивач прохає суд визнати за нею права власності на 1/3 частиниу квартири по [ADDRESS] в порядку набувальної давності. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, викладені в позовній заяві в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав судові заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Третя особа в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухав сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Згідно довідки № 302 від 13.07.2017 року, наданої комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано: 1/3 частина - за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу посвідченого Бердянською державною нотаріальною конторою від 13.02.1999р. р.№1-213, 2/3 частини - за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Шевченко Т.В., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу від 23.04.2015р. р.№805. Судом встановлено, що позивач починаючи з 2007 року і по теперішній час постійно мешкає в квартирі [ADDRESS], що підтверджується наявними в матеріалах справи документами. В судовому засіданні встановлено, що відповідач покинув свою частину квартири разом зі своїми речами ще на початку 2007 року та переїхав до іншого міста, а також передав позивачу всі ключі від дверей, технічну документацію на квартиру та правовстановлюючі документи на належну йому частину квартири. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 06.03.2007р., шлюб між сторонами було розірвано 06.03.2007 р. Судом встановлено, що починаючи з 2007 року після проведення капітального ремонту в квартирі позивач почала мешкати там постійно, як господарка та прийняла на себе усі права та обов'язки власника на якого ліг весь тягар утримання цього майна, а також позивач весь час вважала, що ця частина квартири, якою вона вже більше 10 років постійно користується є її, так як правові документи всі були в неї. Факт не проживання відповідача за адресою: [ADDRESS], з 2007 року підтверджений в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], а також підтверджується рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області 22.12.2005р. про стягнення аліментів з відповідача, згідно якого зазначено, що позивач та відповідач разом не проживають (станом на 2005р.), та рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02.12.2009р. про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, згідно якого встановлено, що після розірвання шлюбу в 2007 році відповідач виїхав з квартири, життям позивача та доньки не цікавиться, аліменти не сплачує, оплату за комунальні послуги здійснює виключно позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. На підставі викладеного чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно узагальнень Верховного Суду України та аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного) експлуатувати, вживати необхідних заходів для утримання майна в належному стані тощо. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. Така сама позиція закріплена і у п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користується 1/3 частиною вищевказаної квартири на протязі більше 10 років, а відповідач не заявляє вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В судовому засіданні встановлені всі три умови, при яких можливо застосування ст. 344 ЦК України, а саме добросовісність заволодіння майном, відкритість володіння та безперервність цього володіння позивачем [PERSON] Таким чином, суд, оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги законними і обґрунтованими. На підставі ст.344 ЦК України і

Outcome: approved