Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому зазначив, що 10.05.2016 року між позивачем та [PERSON] укладено договір обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АІ/9717226), за яким застраховано відповідальність водія автомобіля [NUMBER]. 19.11.2016 по вул. Антоновича, 122 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Сузукі» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON], транспортного засобу «Тойота» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON], та транспортного засобу «Шкода» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON], внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2017 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.ст. 124, 130 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі звіту №PZU/177374, складеного ФОП «[PERSON].» та страхового акту №UA2016112200034/L02/02 від 14.03.2017 року позивач виплатив [PERSON] суму страхового відшкодування у розмірі 54314,52 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2328 від 15.03.2017 року. Позивач направляв відповідачу вимогу від 27.04.2017 року про погашення заборгованості в порядку суброгації, проте відповідачем погашення заборгованості здійснено не було. Посилаючись на зазначене, позивач просить суд стягнути з відповідача 54314,52 грн. страхового відшкодування та суму сплаченого судового збору. В судове засідання представник позивача не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, 10.05.2016 року між позивачем та [PERSON] укладено договір обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АІ/9717226), за яким застраховано відповідальність водія автомобіля [NUMBER] (а.с. 32-33). 19.11.2016 по вул. Антоновича, 122 у м. Києві [PERSON], перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння (тест на стан сп'яніння за допомогою приладу «Драгер»), керуючи автомобілем [NUMBER], не врахував дорожньої обстановки, не вжив заходів для зменшення швидкості, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Тойота» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON], та автомобілем «Шкода» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON], що призвело до пошкодження транспортних засобів (а.с. 38). Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2017 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.ст. 124, 130 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік (а.с. 37). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Цивільну відповідальність водія автомобіля [NUMBER], на момент ДТП було застраховано позивачем за полісом АІ/9717226. Як встановлено судом, 19.11.2016 року власник пошкодженого транспортного засобу [PERSON] звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.26-29). Згідно звіту №PZU/177374, складеного ФОП «[PERSON].» від 21.02.2017 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER], склала 61471,62 грн. (а.с. 39-46). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. На підставі страхового акту №UA2016112200034/L02/02 від 14.03.2017 року та розрахунку страхового відшкодування до вказаного страхового акту позивач на виконання умов полісу виплатив суму страхового відшкодування у розмірі 54314,52 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2328 від 15.03.2017 (а.с. 48). 27.04.2017 на адресу [PERSON] представником позивача було направлено вимогу про сплату коштів, проте жодної відповіді отримано не було (а.с. 49). Згідно ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 38.1.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо транспортну пригоду якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Як було зазначено, відповідача було визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, відповідальність за які передбачені ст. ст. 124, 130 КУпАП. Згідно із частинами 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved