Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання частково недійсним кредитного договору, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно кредитного договору № К- 4613362 від 23.10.2012 року, ним в Святошинському відділенні «Дельта Банку» було укладено угоду про кредитування грошей в сумі 160 000 (сто шістдесят тис.) грн. Згідно п. 1.1.1.1. плата за кредит була встановлена в розмірі 16% річних. Також з нього одноразово було отримано 0,99% комісійних, передбачених умовами договору - за надання Кредиту. Посилається на те, що крім того в текст Кредитного договору було включено п.1.3.2., згідно якого з нього щомісячно Кредитор мав отримувати 0,6 %, як «комісію за обслуговування кредиту». Зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється вимагати від клієнтів придбання будь-яких послуг від банку, як обов'язкову умову надання послуги. Звертає увагу суду на те, що дана послуга, щомісячна комісія, була нав'язана йому Банком, а на його заперечення представник банку вказав, що без таких умов позика надана не буде. Вказує на те, що дізнавшись, що такі умови укладення договору є протизаконними, він у відповідності до вимог ст. 649 ЦК України, звернувся до відповідача з претензією, в якій ставив умову про виключення з тексту договору вимогу про щомісячну комісію. Однак, невдовзі дізнався і отримав відповідь, що Банк продовжує стягувати з нього ці протизаконні виплати. Враховуючи вищевикладене, звернувся з даним позовом до суду та просив визнати Договір № К-4613362 від 23.10.2012 року, укладеного ним з ПАТ «Дельта Банк» про кредитування грошей в сумі 160 тис. грн. частково недійним; зобов'язати відповідача змінити умови Кредитного договору та виключити з тексту договору п. 1.3.2. як такий, що суперечить ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність»; зобов'язати банк стягнуту за цим пунктом грошову суму зарахувати на виплату тіла кредиту. В подальшому позивачем було надано до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої він просив суд: визнати недійсним п. 1.3.2. Кредитного договору № К-4613362 від 23.10.2012 року укладеного між ним та ПАТ «Дельта Банк»; зобов'язати ПАТ «Дельта Банк», отриману, відповідно до п. 1.3.2. Кредитного договору № К-4613362 від 23.10.2012 року суму комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 26 880 грн., зарахувати частково в сумі 13 085, 07 грн. в рахунок погашення ним залишку по кредиту, а частину суми в розмірі 13 795 грн., повернути йому як залишково з нього стягнуту. Позивач в судовому засіданні уточнені вимоги підтримує з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні вимог позивача не визнає, обґрунтувавши запереченнями просить суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 23 жовтня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № К-4613362 (налалі - Кредитний договір), згідно умов якого Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 160 000, 00 грн., з кінцевим терміном повернення Кредиту до 22.10.2019 року, на умовах визначених цим Договором. Плата за користування Кредитом у вигляді процентів становить: 16, 00% річних у разі, якщо Позичальником виконуються всі умови цього Договору належним чином; 21, 00% річних у разі невиконання Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п. 5.8, 5.9., 5.10. цього Договору. Процентна ставка за Кредитом є фіксованою. Кредит надається Позичальнику на споживчі потреби, що не суперечить чинному законодавству України (п.п. 1.1., 1.1.1., 1.1.3., 1.2.). Крім того, згідно п.п. 1.3., 1.3.1, 1.3.2. Кредитного договору, Позичальник сплачує Кредитору: одноразово комісію за надання Кредиту в розмірі 0,99 % від суми Кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього Договору та щомісячно комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,6 % від суми Кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього Договору (а.с. 15-20). За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З аналізу зазначеної норми ЦК України можна зробити висновок, що кредитний договір є відплатним договором, платою за яким є нарахування банком або іншою фінансовою установою відповідних відсотків за користування кредитними коштами і основними зобов'язаннями які бере на себе позичальник при укладенні даного виду договорів є повернення кредиту та сплата вказаних процентів. Судом же встановлено, що спірним Кредитним договором крім сплати процентів на Позичальника покладено обов'язок, зокрема щомісячної сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,6 % від суми Кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього Договору. Стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами статей 627, 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зі змісту зазначених норм чинного цивільного законодавства вбачається, що умови, які складають зміст відповідного договору визначаються на розсуд сторін і погоджуються ними. В той же час частина перша статті 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З викладеного можна зробити висновок, що хоч сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, однак умови які ними визначаються та погоджуються не повинні суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що в укладеному між сторонами спірному Кредитному договорі ними було погоджену таку умову, як покладення на Позичальника зобов'язання із щомісячної сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,6 % від суми Кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього Договору. Суд дослідивши зміст зазначеного пункту Кредитного договору приходить до висновку, що «обслуговування кредитної заборгованості» не є послугою в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», дія якого поширюється на правовідносини, які слалися між сторонами, в вона (умова договору) є такою, що суперечить п. 2 ч. 4 ст. 11 вказаного Закону, яка визначає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Зі змісту частини четвертої статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» вбачається, що умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. З врахуванням викладеного, а також встановлених в судовому засіданні обставин, зокрема того, що судом достовірно встановлено, що п. 1.3.2. спірного Кредитного договору суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку про доведеність позовної вимоги позивача про визнання даного пункту Кредитного договору недійсним. Стаття 236 ЦК України визначає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За приписами статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про необхідність визнання недійсним п. 1.3.2. спірного Кредитного договору, в той же час як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, що відповідачем на виконання вказаного пункту від позивача було отримано грошові кошти в загальній сумі 26 880 грн., суд вважає за необхідне також застосувати наслідки недійсності правочину, визначені ст. 216 ЦК України та зобов'язати відповідача отриману, відповідно до п. 1.3.2. Кредитного договору суму комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 13 085, 07 грн., зарахувати в рахунок погашення позивачем кредиту, а залишок суми в розмірі 13 794, 93 грн. стягнути на користь позивача. Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про доведеність вимог позивача та необхідності задоволення його позову, однак останній, відповідно до вимог ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243, 60 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 202, 203, 215, 216, 217, 236, 649, 1054-1057-1 ЦК України, ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 18, 21, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved