Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить визнати недійсним п.4.3.1 договору та визнати договір у формі заяви-приєднання №266324 від 14 листопада 2018 року між Товариства з обмеженою відповідальністю «Дженесіс Фінанс» та [PERSON] недійсним в цілому. Свої вимоги мотивує тим, що у лютому 2019 року дізнався про укладення договору про надання коштів у позику з ТОВ «Дженесіс Фінанс» №266324 у формі заяви-приєднання до Примірного договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, копію якої отримав від відповідача наприкінці лютого 2019 року. Разом з тим, вказаний договір не був підписаний зі сторони позивача, сторони не домовилися про всі істотні умови визначення законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання його недійсним. Ухвалою від 22.03.2019 постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 12.04.2019 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить залишити позовну заяву без руху у зв`язку з несплатою позивачем судового збору, в задоволенні чого ухвалою від 21.05.2019 відмовлено. Крім цього, після усунення недоліків позовної заяви відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Вважає такими, що не відповідають дійсності посилання позивача на ту обставину, що він договору не підписував, оскільки оспорюваний договір укладався шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а тому відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Після проведення верифікації та підписання позивачем договору про надання коштів у позику від 26.07.2018, а також заявки-приєднання №266324 до Примірного договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту (в електронній формі), відповідач перерахував грошові кошти на зазначений позивачем рахунок, відкритий у банківській установі. Крім цього, вважає безпідставними посилання позивача на порушення ст.21 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки цей закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, саме який і є предметом позову. Оскільки умовами укладеного між сторонами 14.10.2018 договору не передбачено використання кредитних коштів в сумі 4000 грн. на придбання товарів (робіт, послуг), тому позивач не є споживачем. 23.04.2019 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Просить позов задовольнити, оскільки відповідачем всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не надано жодного належного та допустимого доказу того, що договір було підписано позивачем та грошові кошти перераховувались відповідачем позивачу. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд визнати недійсним п.4.3.1 договору та недійсним в цілому договір у формі заяви-приєднання №266324 від 14.11.2018 між ТОВ «Дженесіс Фінанс» та [PERSON] , разом з тим у позовній заяві посилається на умови договору, викладені у заяві-приєднанні, згідно з якими строк, на який надається кредит: з 14.10.2018 по 11.11.2018, а також долучив до матеріалів справи копію заяви-приєднання №266324 від 14.10.2018. Відповідач до відзиву на позовну заяву також долучає копію заяви-приєднання №266324 від 14.10.2018 та у тексті відзиву обґрунтовує безпідставність доводів позивача щодо недійсності кредитного договору, укладеного між сторонами 14.10.2018. Відповідно до ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1, 2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, оскільки позивач, звертаючись до суду із вимогами щодо недійсності договору від 14.11.2018, не надав суду доказів на підтвердження тієї обставини, що такий договір взагалі існує, так як до матеріалів справи долучив копію договору у формі заяви-приєднання від 14.10.2018, суд згідно з вимогами ч.2 ст.264 ЦПК України позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та дослідити доводи позивача щодо недійсності договору від 14.10.2018, оскільки позовні вимоги щодо такого не заявлені, а тому приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed