Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, виплачених як допомога по безробіттю, посилаючись на те, що 13.07.2017 року відповідач звернувся за сприянням у працевлаштуванні до Лозівського МРЦЗ, де був зареєстрований як шукаючий роботу з відкриттям персональної картки № 203517071300020. Заява про поновлення статусу безробітного [PERSON] подана 13.07.2017 року. Згідно поданої заяви та на підставі наданих документів, які необхідні під час реєстрації у центрі зайнятості, наказом від 13.07.2017 року № НТ 170713, відповідачу з 13.07.2017 року було поновлено статус безробітного та відповідно до ч.1 ст. 23 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з 13.07.2017 року поновлено виплату допомоги по безробіттю з розрахунку 55% від його середньої заробітної плати, яка залежно від тривалості безробіття зменшується і виплачується у відсотках до визначеного розміру. Наказом від 03.10.2017 року № НТ 171003 [PERSON] було припинено реєстрацію у зв`язку з поданням безробітним заяви про припинення реєстрації відповідно до абзацу 17 пп.1 п.37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу. Громадянин [PERSON] , в порушення вимог закону, не повідомив Лозівський МРЦЗ про те, що у період з 05 липня 2016 року по 10 серпня 2016 року він перебував у трудових відносинах з приватним АТ «Лозовабуд», де виконував роботи з ремонту автобусних зупинок згідно цивільно-правового договору. Тобто замість поновлення статусу безробітного та поновлення виплати допомоги по безробіттю йому мало бути надано статус безробітного та, відповідно до п.п.1, 3 розділу 2 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності призначено допомогу по безробіттю з восьмого дня після реєстрації у мінімальному розмірі. Станом на 13 липня 2017 року мінімальний розмір допомоги по безробіттю становив 544 грн., відповідно відповідач не мав права на поновлення виплати допомоги по безробіттю з розрахунку 55% від його середньої заробітної плати. Даний факт встановлений під час обміну інформацією між Державним центром зайнятості та Пенсійним фондом України. Крім того, даний факт підтверджується актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, тому Лозівським МРЦЗ винесено наказ про повернення суми виплаченого забезпечення безробітному [PERSON] від 10.12.2018 року № 149/2018 в сумі 3814 грн. 07 коп. за період з 13 липня 2017 року по 02 жовтня 2017 року. До теперішнього часу добровільно кошти відповідачем службі зайнятості не відшкодовані. В зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на користь Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості майнову шкоду в сумі 3814 грн. 07 коп. виплачену як допомога по безробіттю; судові витрати по справі покласти на відповідача. Представник позивача Безверха Т.Ю. в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Також просила в разі неявки відповідача по справі ухвалити заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача - адвокат Остапенко С.Ю. в судове засідання не з`явилася, але надала суду телефонограму в якій просила провести розгляд справи за її відсутності та за відсутності її довірителя. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування. Як передбачено п. 1) ч. 1 ст. 43 цього Закону, статусу безробітного може набути, зокрема, особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. При цьому, згідно положень ч. 2 цієї статті статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. Процедура реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, центром зайнятості державної служби зайнятості визначається відповідно до Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою КМУ від 20 березня 2013 року № 198 (далі по тексту - Порядок). Судом було встановлено, що 13.07.2017 року відповідач [PERSON] звернувся з відповідною заявою за сприянням працевлаштування до Лозівського міськрайонного центру зайнятості, де був зареєстрований як шукаючий роботу з відкриттям персональної картки № 203517071300020. Згідно поданої заяви від 13.07.2017 року наказом директора від 13.07.2017 року №НТ 170713 [PERSON] надано статус безробітного та відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з 13.07.2017 року поновлено виплату допомоги по безробіттю з розрахунку 55% від його середньої заробітної плати, яка залежно від тривалості безробіття зменшується і виплачується у відсотках до визначеного розміру. Наказом від 036.10.2017 року № НТ 171003 [PERSON] було припинено реєстрацію у зв`язку з поданням безробітним заяви про припинення реєстрації відповідно до абзацу 17 пп.1 п. 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу. Згідно ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. У відповідності до ч. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення», відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. Відповідач в порушення вищезазначених вимог в заяві про поновлення статусу безробітного від 13.07.2017 року не повідомив Лозівським міськрайонний центр зайнятості про те, що у період з 05 липня 2016 року по 10 серпня 2016 року він перебував у трудових відносинах з приватним акціонерним товариством «Лозовабуд» де виконував роботи з ремонту автобусних зупинок.. Відповідно до п. 4 Порядку розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, зареєстрований в Міністерстві праці та соціальної політики України 13.02.2009 р. за №60/62, для перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, центри зайнятості взаємодіють з Державною податковою адміністрацією України та Пенсійним фондом України шляхом обміну інформацією про отримані особами, які перебувають на обліку в державній службі зайнятості як безробітні, доходи від провадження підприємницької діяльності, виконання робіт за трудовим договором, у тому числі за сумісництвом, під час роботи за кордоном, виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. За результатами звірки або перевірки оформлюється акт, який підписується посадовими особами, що її проводили. На підставі виявленого факту, та на виконання п. 4 Порядку, Лозівським міськрайонним центром зайнятості був складений Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення №340 від 12.10.2018 року, встановлено, що [PERSON] згідно Трудової угоди (цивільно-правового договору) з ПрАТ «Лозовабуд» від 05.07.2016 року, виконував роботи з ремонту автобусних зупинок в період з 05.07.2016 року до 10.08.2016 року. У зв`язку з цим, Лозівським міськрайонним центром зайнятості 10.12.2018 року виданий Наказ за № 149/2018 «Про повернення суми виплаченого забезпечення безробутному [PERSON] », відповідно до якого наказано вжити заходів по поверненню коштів, виплачених як допомога по безробіттю в сумі 3814,07 грн. [PERSON] за період з 13.07.2017 року по 02.10.2017 року. У відповідності до п. 7 Порядку, рішення про повернення коштів особою чи роботодавцем оформлюється наказом. Протягом двох робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі чи роботодавцю рекомендованим листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення повернути незаконно виплачені кошти. На виконання п.7 Порядку, 10.12.2018 року на адресу [PERSON] було направлено Лист-претензію №2218/6 разом з наказами про повернення коштів та актом розслідування страхових випадків з пропозицією повернути кошти протягом 15 календарних днів з дня отримання претензії у добровільному порядку. До теперішнього часу незаконно отримана допомога по безробіттю в сумі 3814,07 грн. [PERSON] в добровільному порядку не повернуто. За правилами ч. 2, 3ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Видами забезпечення за цим Законом є: допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності. (ч. 1ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», в редакції станом на 20.06.2007 року) Відповідно до ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин): зайнятість - це діяльність громадян, пов`язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі. В Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах: б) громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою. включаючи підприємців, осіб зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві. (ч. 3 ст. 1 Закону) Відповідно до п.п. 1,3 розділу 2 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2015 року № 613 допомога по безробіттю призначається з восьмого дня після реєстрації у мінімальному розмірі. Судом встановлено, що відповідачем порушено умови по отриманню забезпечення на випадок безробіття, оскільки на момент поновлення статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю відповідач згідно Трудової угоди (цивільно-правового договору) з ПрАТ «Лозовабуд» від 05.07.2016 року, виконував роботи з ремонту автобусних зупинок в період з 05.07.2016 року до 10.08.2016 року, а тому замість поновлення статусу безробітного та поновлення виплати допомоги по безробіттю йому мало бути надано статус безробітного. Проте, відповідачем був проігнорований його обов`язок надання відповідної інформації, що в свою чергу спричинило незаконне отримання коштів у вигляді вартості матеріального забезпечення на випадок безробіття у розмірі 3814,07 грн. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Пунктом 1) ч. 1 ст. 1215 цього Кодексу передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved