Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми - фактичні витрати, пов'язані з навчанням в розмірі 29299,67 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01.09.2007р. між позивачем - Харківським національним університетом внутрішніх справ та відповідачем було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Після закінчення ХНУВС, згідно з наказом № 294 о/с від 19.06.2010р. курсанта 4-го курсу лейтенанта міліції [PERSON] було відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Сумскій області. Наказом ГУМВС України в Харківській області №98 о/с від 22.06.2011р. відповідача було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС. Відповідно до п. 2.3.6 вказаного договору відповідач зобов'язувалась у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з її утриманням під час навчання в університеті згідно з затвердженим розрахунком, а саме 29299,67 грн., які в добровільному порядку відшкодовані не були. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву, якою просить розглянути справу за його відсутність та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутня не була, надала суду заяву, якою просить розглянути справу за її відсутністю, та ухвалити рішення з урахуванням її письмових пояснень. Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з вимогами ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 та ч. ч. 1, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.09.2007р. між позивачем - Харківським національним університетом внутрішніх справ та відповідачем було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Наказом ГУМВС України в Харківській області №98 о/с від 22.06.2011р. відповідача було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС. Відповідно до п. 2.3.6 вказаного договору відповідач зобов'язувалась у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з її утриманням під час навчання в університеті згідно з затвердженим розрахунком. Постановою КМУ від 01.03.2007 № 313 «Про затвердження порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ», визначено механізм відшкодування особами, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС прирівнюється до проходження військової служби, витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах. Ст. 5 Цивільного кодексу України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Пунктом 3 Постанови КМУ від 01.03.2007 № 313 передбачено, що витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця у навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. У разі коли особа є неповнолітньою, договір з нею укладається за письмовою згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Таким чином, на день виникнення правовідносин у 2006 році, законодавством не було передбачено порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішних справ і з цього приводу між сторонами не існувало договірних зобов'язань, а договірні зобов'язання між сторонами виникли тільки з 01 вересня 2007 року. Згідно з чинним законодавством відшкодування фактичних витрат за навчання можливе лише на підставі і в рамках договору. Як зазначила відповідач в своїх письмових запереченнях, вона за час навчання фактично отримала наступні послуги: За 2007-2008 навчальний рік нею було отримано речове забезпечення у сумі 107,8 грн., що підтверджено довідкою-розрахунком про відшкодування витрат по відділенню речового забезпечення, та грошове забезпечення - 2703,86 грн. Всього отримано послуг та забезпечення на 2811,66 грн. За 2008-2009 навчальний рік було отримано лише грошове забезпечення - 5014,5 грн, адже інші послуги нею спожито не було (проживання, речове забезпечення, харчування). Всього отримано послуг та забезпечення на 5014,5 грн. Також відповідач зазначає, що у період з 2007 по 2010 рік у гуртожитку взагалі не проживала. Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач не надав в обґрунтування позовних вимог доказів, що [PERSON], фактично отримала кожну із зазначених в п. 2 Порядку послуг та в розмірі, зазначеному позивачем в позовній заяві. Відповідно зі ст..212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши діюче законодавство з питань, що регулюють предмет спору, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Відповідно ст. 88 ЦПК України про розподіл судових витрат між сторонами, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 229,40 грн., сплачений позивачем при подачі позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: partial