Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на наступне. 01 січня 2004 року позивач надав відповідачу позику у розмірі 4751 Євро, на строк до 01 січня 2007 року, про що відповідачем було складено відповідну розписку, однак відповідач своїх зобов'язань з повернення позики у погоджені сторонами строки, не виконав. На підставі цього позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 112885 грн.. Відповідач звернувся до суду з письмовою заявою про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, та наголошував на тому, що строк виконання зобовязань за зазначеною розпискою настав у січні 2007 року, натомість позивач звернувся до суду з відповідним позовом лише у 2015 році, з чого вбачається пропущеним передбачений законом трирічний строк позовної давності. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги про стягнення заборгованості збільшив та просив суд стягнути з відповідача борг в сумі 138729 грн. В судовому засіданні відповідач заявлені вимоги про застосування наслідків пропуску строків позовної давності підтримав, просив суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог з наведених підстав. Проти факту складання розписки та невиконання ним своїх зобовязань у передбачений розпискою строк\~не заперечував. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків щодо суті спору. 01 січня 2004 року [PERSON] отримав позику від [PERSON] в розмірі 4751 Євро та надав про це відповідну розписку. За змістом розписки грошові кошти мали бути повернуті до 01 січня 2007 року./а.с. 7/ Станом на 11.02.2016 року відповідач має заборгованість перед позивачем за договором позики 4751 Євро, що еквівалентно 138729 грн. Відповідний курс гривні до іноземної валюти станом на 11.02.2016 рік підтверджується розпорядженням банку /а.с. 78/. У силу частини другої статті\~1046, частини другої статті\~1047 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За наданими суду поясненнями, відповідач [PERSON] дійсно 01.01.2004 року взяв в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 4751 Євро, про що видав відповідну розписку, однак свої зобовязання з повернення позики у встановлений договором позики строк не виконав, що у контексті положень ст. ст.\~15,\~16,\~526,\~530,\~1046,\~1047 ЦК України, є підставою для задоволення позову про стягнення заборгованості за розпискою, оскільки наведені правові положення визначають обовязковість належного виконання умов укладеного між сторонами договору позики, при цьому під належністю слід розуміти виконання зобовязань з повернення боржником позичальнику грошових коштів у визначеному розмірі у визначений строк. Однак,\~ст.ст. 256, 257 Цивільним кодексом України встановлені строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч. 5\~ст. 261 ЦК України\~за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до цих норм цивільного законодавства перебіг позовної давності за зобов'язанням з повернення грошових коштів відповідачем почався 01 січня 2007 року, та, відповідно, сплив 31 грудня 2009 року. Згідно\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заяви від позивача про поновлення строків позовної давності до суду не надходило. Відповідачем до Біловодського районного суду надана заява про застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення грошових коштів, оскільки ним пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом, та нічим не підтверджено, що зазначений строк переривався, поважних причин його пропуску позивачам також не наведено. Відповідно до положень ст.\~10,\~11,\~57-60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, відповідно до наведених вище висновків перебіг позовної давності за зобов'язанням з повернення грошових коштів почався 01 січня 2007 року, та, відповідно, сплив 31 грудня 2009 року. А тому, виходячи з наведеного, суд вважає таким, що підлягає задоволенню клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності та відмови у задоволенні вимог позивача саме з цих підстав. Крім того, така позиція викладена у п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14: «Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього». На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики\~ слід відмовити з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

Outcome: dismissed