Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01 жовтня 2015 року між сторонами був укладений Договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 24 200 грн. За умовами договору позичальник зобов'язувався повернути позикодавцеві позику готівкою до 01 квітня 2016 року. Проте, у встановлений термін відповідач не виконав умови договору позики та не повернув кошти, тому позивачем і подано до суду позов про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 24200 грн., процентів від простроченої суми в розмірі 44 770 грн., індексу інфляції за час прострочення сплати суми боргу в розмірі 7358 грн. 77 коп. та пені 114 224 грн., а також сплачений судовий збір. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце судового засідання 27 листопада 2018 року повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. В судове засідання 02 листопада 2018 року не з'явився через невручення йому рекомендованого поштового відправлення, яке було повернуто до суду Укрпоштою за адресою: Чернігівська обл., Прилуцький район, с.Манжосівка, вул..Удайська, буд.33. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Місце ж проживання відповідача [PERSON], [INFO] згідно з довідкою виконавчого комітету Дідовецької сільської ради від 11 жовтня 2018 року за №03-04/577, зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з цим суд на підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, виходячи з приписів наведених правових норм, та положень ст.ст.202,207 ЦК України, представлений суду Договір позики від 01 жовтня 2015 року є підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі, який внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов»язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. 01 жовтня 2015 року [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) уклали Договір позики. Згідно п.1.1 даного договору Позикодавець надає Позичальнику позику в сумі 24 200 грн., строком на шість місяців з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року зі сплатою п»яти відсотків за кожен місяць. Згідно п.2.1 даного договору встановлено, що Позичальник зобов»язується повернути позику Позикодавцю до 01 квітня 2016 року. 24 лютого 2016 року [PERSON], [INFO] змінив прізвище на [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про зміну імені (а.с.9). У відповідності до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За таких обставин, оцінюючи у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що відповідач умов договору не виконав, кошти в установлений строк до 01 квітня 2016 року позивачу не повернув, не оспорив у встановленому законом порядку договір позики та не звертався до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 24200 грн. підлягають задоволенню, оскільки вони підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та є законними і обґрунтованими. Крім того, ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зокрема, п.2.2 Договору позики від 01 жовтня 2015 року передбачено обов»язок Позичальника сплачувати Позикодавцю п»ять відсотків від суми позики за кожен місяць. Згідно наданого позивачем розрахунку індексу інфляції за весь час прострочення та процентів від простроченої суми, розмір процентів від простроченої суми за Договором позики від 01 жовтня 2015 року становить 44 770 грн. та індексу інфляції за час прострочення сплати суми боргу - 7358 грн. 77 коп., і саме такий розрахунок суд приймає як належний та достовірний доказ (а.с.7-8). За таких обставин, враховуючи норми ч.2 ст.625 ЦК України та з урахуванням положень п.2.2 укладеного між стронами Договору позики від 01 жовтня 2015 року, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення та процентів від простроченої суми підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, ч.1 ст.546 ЦК України передбачено, що виконання зобов»язання може забезпечуватися неустойкою. Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання (ч.1,3 ст.549 ЦК України). Зокрема, п.2.3 Договору позики від 01 жовтня 2015 року, Позичальник зобов»язався за порушення строків повернення позики та відсотків сплачувати Позикодавцю пеню в розмірі 0,5 відсотків за кожен день прострочення платежу. Згідно наданого позивачем розрахунку пені за порушення строків повернення позики та процентів, пеня становить 114 224 грн. При цьому, суд враховує, що згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тому враховуючи, що позивачем подано позов про стягнення з відповідача пені, розмір якої значно перевищує розмір основної суми заборгованості, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, в частині зменшення суми пені з 114 224 грн. до 60 000 грн. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Крім того, враховуючи, що згідно положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на строни пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає, що оскільки позов задоволено частково, судові витрати по справі необхідно стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 1363 грн. 21 коп.

Outcome: partial