Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] де третя особа ДМС Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.09.2011 року йому з дружиною належить житловий будинок за [ADDRESS]. Його донька перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], то він надав йому право на житло у його будинку. В даний час шлюб між ними розірвано. Починаючи з грудня 2011 року відповідач у вказаному житловому будинку не проживає, даним будинком не користується, що стверджується довідкою Дулівської сільської ради за № 29 від 27.01.2014 року. У відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки житловий будинок з надвірними спорудами належить йому з дружиною на праві приватної власності, то жодних правових підстав для проживання у ньому відповідача не має та вказаний житловий будинок не може вважатися його місцем проживання. Тому просить суд, відповідача [PERSON] визнати таким, що втратив право на користування житлом у житловому будинку по [ADDRESS] на підставі ч. З ст. 405 ЦК України у зв'язку з його відсутністю більше року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи ДМС Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS] є приватною власністю позивача [PERSON] та його дружини [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності № 30 від 30.08.2011 року. Відповідач [PERSON] після укладення шлюбу з дочкою позивача проживали у вищевказаному будинку. Однак, шлюб між ними розірвано і [PERSON] не проживає разом з ними з грудня 2011 року, що підтверджується довідкою Дулівської сільської ради № 29 від 27.01.2014 р. Згідно ст. 150 Житлового кодексу громадяни , які мають у приватній власності будинок ( частину будинку) , квартиру , користуються ним ( нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряжатися цією власністю на свій розсуд: продавати , дорувати, заповідати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укдадати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.. ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння , користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які несу перечать закону. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. А у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, виходячи з вище наведеного суд приходить до висновку, що оскільки будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] та його дружини [PERSON], відповідач немає жодних правових підстав на проживання у ньому і вказаний будинок не може вважатися його місцем проживання, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити. Судові витрати покласти на позивача.

Outcome: approved