Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування витрат, пов'язаних з навчанням у Одеському державному університеті внутрішніх справ, в якому просив стягнути з відповідача витрати на навчання в сумі 19 155.24 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач відповідно до вимог ЗУ від 20.12.1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» проходив службу в органах внутрішніх справ України з 15.08.2012 року по 24.04.2014 року. У 2012 році відповідач був зарахований курсантом 1 курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів транспортної міліції освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» до Одеського державного університету внутрішніх справ був поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання, відповідно до наказу від 15.08.2012 року №82 о/с. У зв»язку із небажанням в подальшому продовжувати навчання в університеті, проходити службу в органах внутрішніх справ, 22.04.2014 року відповідачем було подано рапорт про звільнення з ОВС та відрахування з університету. Відповідно до наказу від 24.04.2014 року №47 о/с курсанта [PERSON] було відраховано з 2-го курсу університету за власним бажанням та звільнено з органів внутрішніх справ. Відповідно до положень ст. 18 ЗУ «Про міліцію» курсанти вищих навчальних закладів МВС України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу відшкодовують МВС України витрати, пов»язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому КМУ. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. У зв»язку з тим, що відповідач добровільно відмовився відшкодовувати витрати, понесені університетом на його навчання, що підтверджується власним його підписом про ознайомлення та погодження суми коштів, витрачених на навчання його в навчальному закладі, під розрахунком вартості у тримання курсанта 2 курсу [PERSON], позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судове засідання не з»явилася. Підтримала позовні вимоги в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала, просила розглядати справу за її відсутності, про що надала відповідне клопотання, яке міститься в матеріалах справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, врахувавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до вимог ЗУ від 20.12.1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» проходив службу в органах внутрішніх справ України з 15.08.2012 року по 24.04.2014 року. У 2012 році відповідач був зарахований курсантом 1 курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів транспортної міліції освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» до Одеського державного університету внутрішніх справ був поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання, відповідно до наказу від 15.08.2012 року №82 о/с. У зв»язку із небажанням в подальшому продовжувати навчання в університеті, проходити службу в органах внутрішніх справ, 22.04.2014 року відповідачем було подано рапорт про звільнення з ОВС та відрахування з університету. Відповідно до наказу від 24.04.2014 року №47 о/с курсанта [PERSON] було відраховано з 2-го курсу університету за власним бажанням та звільнено з органів внутрішніх справ. Відповідно до положень ст. 18 ЗУ «Про міліцію» курсанти вищих навчальних закладів МВС України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу відшкодовують МВС України витрати, пов»язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому КМУ. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Згідно з п. 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов»язаних з утриманням у вищих навчальних закладах МВС , затвердженого постановою КМУ від 01.03.2007 року №313, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов»язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця у ВНЗ. 14.05.2007 року між ОДУВС з одного боку, Головним Управлінням МВС України АРК та курсантом [PERSON] укладено договір про підготовку фахівця від 03.09.2012 року. Пунктом 2.3.6 вказаного Договору передбачено, що в разі відрахування з навчального закладу за підставами, передбаченими п. 3 Договору, відповідач зобов»язаний відшкодувати фактичні витрати, пов»язані з його утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком. Крім того, відповідно до п. 3.1 зазначеного Договору, підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України у зв'язку із небажанням особи продовжувати навчання або порушення нею дисципліни. У відповідності до норм ст. 1 ЗУ «Про загальну структуру чисельність МВС України» навчальні заклади включені до загальної структури МВС України, таким чином Університет є структурним підрозділом МВС. В статуті Університету, затвердженому наказом МВС України від 15.05.2012 року №429 також зазначається, що університет діє у складі МВС України та підпорядковується йому. Університет, як розпорядник бюджетних коштів згідно із нормами бюджетного законодавства для виконання своїх обов»язків по договору, здійснювало фактичні витрати бюджетних коштів з утримання відповідача. Отже, Університет, як структурний підрозділ МВС України у разі невиконання договірних відносин з боку курсантів або молодих фахівців, випускників ВНЗ звернувся до суду про відшкодування бюджетних коштів, які виділялися з державного бюджету і були витрачені на їх утримання. Суд, проаналізувавши зміст вищезазначених правовідносин, які склалися між сторонами, приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання Глави 63 ЦК України (Послуги. Загальні положення), а також до них підлягають застосуванню як загальні норми ЦК України, які визначають поняття зобов'язання та порядок його виконання, порядок укладення та виконання договорів, так і норми нормативно-правових актів Президента України, Кабінету Міністрів України та Міністерства Внутрішніх Справ України, зокрема Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 року №77/96, п. 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов»язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах МВС, затвердженого постановою КМУ від 01.03.2007 року №313. За приписами статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина перша статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.ст. 626, 627, 628, 630 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Так статті 634, 636 ЦК України визначають, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано, що Виконавцем було надано послуги в межах, розмірах та в строки визначені умовами Договору, що на думку суду свідчить про належне виконання останнім своїх зобов'язань за укладеним між сторонами Договором. Суд визнає зазначені Розрахунки позивача достовірними та правильними, оскільки вони не оскаржені та не спростовані відповідачем, і приймає їх уваги як належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, які підтверджують факт розрахунку фактичних витрат пов'язаних з навчанням відповідача та їх розмір. Статті 526, 525 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 60, 10 ЦПК України, не спростовано належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, що ним було здійснено відшкодування фактичних витрат на його навчання в розмірі 19 155.24 грн. в добровільному порядку та ухиляється від їх відшкодування. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність наявності порушення відповідачем права позивача, як сторони в зобов'язанні, яке виникло між ними, що в свою чергу свідчить про наявність в позивача суб'єктивного права вимоги до відповідача, обраний же позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права як стягнення з відповідача фактичних витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права. Відповідно до 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 1 600,00 підлягає стягненню з позивача на користь держави, оскільки ухвалою суду від 05.05.2017 року позивачу було відстрочено сплату такого до ухвалення судом рішення. З відповідача [PERSON] на користь позивача Одеського державного університету внутрішніх справ підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 600.00 грн.

Outcome: approved