Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку. В ході розгляду справи позивач зменшив розмір своїх позовних вимог та просив стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 16923,47 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в 1998 році під час роботи на підприємстві відповідачу без видачі спеціального ордера у тимчасове користування була надана кімната [ADDRESS] З 04.12.1998 року відповідач зареєстрована в кімнаті та проживає в ній. До 13.02.2013 року плата за проживання в гуртожитку здійснювалася шляхом відрахування позивачем коштів із заробітної плати, а 13.02.2013 року відповідач звільнилася з роботи на підприємстві. Наказом голови правління товариства № 6б від 02.03.2011 року встановлено розмір плати за проживання в гуртожитку для працівників позивача ВАТ «СВЕМОН-КИЇВ» розмір ставки (плати) за одну кімнату становить 100,00 грн., на одного проживаючого, але не менше ніж 200,00 грн. за одну кімнату, з іншими фізичними особами, у тому числі колишніми працівниками за домовленістю сторін, але не менше ніж 1000,00 грн. за одні кімнату. З часу припинення трудових відносин відповідачка продовжує проживати в кімнаті, не сплачуючи за своє проживання, в зв'язку з чим утворилась заборгованість за період часу з березня 2012 року до листопада 2013 року становить 16923,47 грн. Зазначив як підставу для звернення до суду, норми Цивільного кодексу України, посилається на те, що відповідач після звільнення з підприємства незаконно проживає в гуртожитку, так як він був наданий їй у тимчасове користування в зв'язку з трудовими відносинами. У зв'язку з тим, що гуртожиток належить товариству на праві власності, проживання в ньому осіб, які не є працівниками підприємства, можливо лише на умовах договору найму, визначених главою 59 ЦК України. 29.02.2012 року відповідач була повідомлена про обов'язок укласти такий договір у строк до 01.03.2012 року, однак нею дану вимогу було залишено без уваги і з часу припинення трудових відносин проживає в гуртожитку без договору та без оплати. Враховуючи, що відповідач не є працівником ВАТ «СВЕМОН-КИЇВ» та безоплатно проживає у гуртожитку по [ADDRESS], чим порушує право власності позивача, просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що відповідач не є орендарем, поселилась в гуртожиток як працівник підприємства і проживає в ньому на підставах встановлених житловим, а не цивільним законодавством, договору оренди не укладала і сплачувати повинна за проживання у кімнаті в гуртожитку виключно за тарифами затвердженими КМДА. З урахуванням викладеного просили у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в 1998 році відповідачу [PERSON], як працівнику підприємства ВАТ «СВЕМОН-КИЇВ», була надана для проживання кімната [ADDRESS] Відповідно до наказу № 5-ВК від 13.02.2012 року трудові відносини між сторонами були припинені на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до рішення загальних зборів ВАТ «Свемон» від 28.11.1995 року та наказу №197 від 29.12.1995 року було створено ВАТ ВАТ «СВЕМОН-КИЇВ», якому згідно з актом приймання-передачі майна від 15.02.1996 року від АТ «Свемон» був переданий гуртожиток по [ADDRESS]. 07.04.2014 року позивачу видано свідоцтво про право власності на даний гуртожиток та проведена державна реєстрація права власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З 04.12.1998 року відповідач [PERSON] була зареєстрована в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] Сторони дані обставини в судовому засіданні підтвердили. Після припинення трудових відносин відповідач продовжує проживати в кімнаті гуртожитку та користуватися наданими послугами. Відповідно ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Частиною 1 ст. 811 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Разом з тим, як встановлено судом і не заперечувалось сторонами, договір найму (оренди) житла у письмовій формі, як того вимагає чинне законодавство, між ВАТ «СВЕМОН-КИЇВ» та відповідачем укладено не було. Матеріали справи не містять доказів, що право відповідача на користування житловим приміщенням у гуртожитку виникло у зв'язку з цивільно-правовою угодою, а не з підстав передбачених ст. 128 ЖК УРСР. Та обставина, що позивач на даний момент є власником даного гуртожитку, не може автоматично тягнути зміну в односторонньому порядку позивачем умов проживання колишніх працівників у гуртожитку. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що відповідач була поселена в гуртожиток в зв'язку з трудовими відносинами з позивачем ВАТ «СВЕМОН-КИЇВ». Права на проживання відповідача [PERSON] в гуртожитку, в т.ч. і після припинення трудових відносин з підприємством, врегульовано та гарантовано главою 4 ЖК України. Відповідно до ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством. Оскільки [PERSON] є мешканкою гуртожитку в силу закону, а не на підставі договору найму (оренди) житла, на неї поширюються гарантії, встановлені чинним законодавством, зокрема Примірним положенням про гуртожитки, постанова Ради Міністрів УРСР «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлення тарифів за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій належить до повноважень органів місцевого самоврядування. Розмір тарифів на житлово-комунальні послуги встановлюються на рівні економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) таких послуг. В п. 38 Примірного положення про гуртожитки зазначено, що громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування житловою площею по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Згідно з п. 1, п.п.4 п.2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року №896, цей Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, в т.ч. власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Представник позивача в судовому засіданні не заперечувала, що ВАТ «СВЕМОН-КИЇВ» до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за встановленням тарифів на проживання мешканців гуртожитку не звертався, а тарифи на проживання встановлені наказом по підприємству. З цього випливає, що в порядку, визначеному ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тарифи на проживання в даному гуртожитку не встановлювалися. Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідачем [PERSON] сплачуються на підставі укладеного з КП «Відрадненське» договору, проти чого не заперечував представник позивача. Наказом голови правління товариства № 6б від 02.03.2011 року встановлено розмір плати за проживання в гуртожитку для працівників позивача ВАТ «СВЕМОН-КИЇВ» розмір ставки (плати) за одну кімнату становить 100,00 грн., на одного проживаючого, але не менше ніж 200,00 грн. за одну кімнату, з іншими фізичними особами, у тому числі колишніми працівниками за домовленістю сторін, але не менше ніж 1000,00 грн. за одні кімнату. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки в якості підстав для задоволення позову ВАТ «СВЕМОН-КИЇВ» визначено наявність заборгованості, що виникла відповідно до усного договору найму житла та тарифів, встановлених наказами підприємства, правові підстави для перевірки правильності нарахованих позивачем сум відповідно до затверджених чинним законодавством тарифів на користування вказаним житлом відсутні. З врахуванням викладеного вище, відсутністю цивільно-правової угоди між сторонами про найм (оренду) житла, правові підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Outcome: dismissed