Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він являється власником житлового будинку за [ADDRESS] . В данному будинку позивач проживає один. Крім нього, в будинку зареєстрована його колишня дружина, [PERSON] , шлюб з якою розірвано на підставі рішення суду від 29.03.2019 року, хоча фактично сторонни як подружжя не проживають вже довгий час, тому членами сім`ї не являються та нічого спільного не мають. Добровільно знятися з місця реєстрації відповідачка не бажає, тому позивач звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 13.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 09.10.2019 року. 09.10.2019 року за клопотанням представника відповідача підготовче судове засідання відкладено на 24.10.2019 року, 24.10.2019 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, підготовче судове засідання відкладено на 21.11.2019 року, 21.11.2019 року підготовче судве засідання відкладено для підготовки подачі відзиву на 19.12.2019 року, 19.12.2019 року ухвалою суду призначено справу до судового розгляду на 05.02.2020 року, 05.02.2020 року оголошено перерву до 17.03.2020 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що відповідачка вибула з будинку 02.08.2018 року та поїхала на заробітки, речі в будинку залишала, разом з відповідачем прожили однією сім`єю близько 25 років, мають двох спільних дітей. Представник відповідача - адвокат Сергієнко Я.Г. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у позові [PERSON] та пояснив, що сторони проживали однією сім`єю з 1989 року, шлюб укладено в 1996 році, який на даний час розірвано, мають двох спільних дітей, будинок був придбаний під час спільного проживання. Відповідачка зараз на заробітках, іншого житла немає, тому має право користуватися спільним майном. Були звернення до поліції, оскільки позивач не пускав до будинку. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 01.04.1993 року [PERSON] придбав житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.8). Згідно акту обстеження, який складено депутатом Рівнянської сільської ради Федорченко В.М. від 03.07.2019 року, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований та проживає [PERSON] , крім того за цією ж адресою зареєстрована, але на даний час не проживає [PERSON] , 1972 р.н. та зареєстровані, але на даний час не проживають діти: [PERSON] , 1987 р.н. та [PERSON] , 1990 р.н. (а.с.10). Судом встановлено, що відповідачка проживала однією сім`єю разом з [PERSON] як чоловік і дружина з 1989 року. Від спільного проживання сторони мають двоє дітей: [PERSON] , 1987 р.н. та [PERSON] , 1990 р.н., які теж зареєстровані у спірному будинку. Сторони проживали в шлюбі з 08.07.2009 року, який було розірвано рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 29.03.2019 року (а.с.11-12). Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1, 6 сттаті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивач як сторона по справі, зобов`язана довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог. Позивач в своїй позовній заяві та в судовому засіданні не навів підстав, з якими закон пов`язує такі наслідки, як визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Наявний в матеріалах справи акт обстеження 03.07.2019 року не є достатньою і безумовною підставою для задоволення позову, оскільки не підтверджує факт не проживання відповідача без поважних причин понад один рік, також дана обставина не була доведена позивачем і під час розгляду справи в суді. Представником відповідача доведений той факт, що позивач не надавав відповідачці доступ до будинку по [ADDRESS] , що підтверджується поданими доказами: зверненнями з заявами до Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області (а.с.49). Згідно з ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Крім того, правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Крім того, судом встановлено, що будинок по [ADDRESS] був придбаний 01.04.1993 року, тобто в період, коли сторони фактично проживали разом без реєстрації шлюбу, адже з довідки Рівнянської сільської ради від 22.08.2019 року (а.с.40) вбачається, що сторони проживали разом однією сім`єю з 1990 року. Позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні належним йому житловим приміщенням. Враховуючи те, що відповідачка не має іншого житла, зареєстрована за адресою, де зареєстровані її діти з 1992 року та на даний час не проживає в будинку, перебуває на заробітках, має повноцінне право проживати за зареєстрованим місцем проживання після повернення, факт непроживання відповідача в спірному будинку більше року не підтверджений жодними доказами, натомість відповідачка проживала в будинку тривалий час з 1990 року, шлюб між сторонами розірвано 29.03.2019 року, позбавлена права позивачем проживати у спірному будинку, в якому на даний момент залишаються її особисті речі. Отже, доказів не користування відповідачем житлом та відсутності її понад один рік у ньому, на переконання суду, позивачем не надано. Зважаючи, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого позивачем не доведено, та беручи до уваги, що іншого житла відповідач не має, для якої це приміщення є єдиним житлом та порушуватиме права відповідачки на житло, яке охороняється Конституцією України, а також міжнародними договорами, які у відповідності до статті 10 ЦК України є нормами національного законодавства, тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є необґрунтованим та недоведений той факт, що відповідачка була відсутня за місцем своєї реєстрації понад одного року без поважних причин, та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed