Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог - [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи позов тим, що 23.04.2008 року, між позивачем та третьою особою [PERSON] укладено договір №11338521000 (далі Договір), про надання кредиту в розмірі 70000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення кредиту 21.04.2028 року. Згідно п. 1.5. кредитного договору, сторонами був угоджений порядок надання кредиту - шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника [NUMBER] відкритого в банку. Пунктом 1.3.1. Кредитного договору визначено, що за користування кредитними коштам протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,00 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці. Відповідно до умов договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно згідно з графіком погашення кредиту, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно з п. 1.3.4. Кредитного договору відбувається з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти. Крім того, в забезпечення виконання кредитних зобов'язань між позивачем та третьою особою [PERSON], 23.04.2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до п. 1.1. якого, в іпотеку передано: житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Свириденком А.Б., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 23 квітня 2008 року в реєстрі за №1233, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 23 квітня 2008 року за №2856067 згідно з витягом з Державного реєстру правочинів №5833242. Відповідно до п. 4.1., п. 4.1.1. та п. 4.2 Договору іпотеки у разі порушення будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за Договором іпотеки, Банк має право на звернення стягнення на Предмет іпотеки на підставі рішення суду. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. У квітні 2010 року [PERSON] звернувся в суд першої інстанції з позовом до АТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту, договору іпотеки, договору поруки та просив скасувати запис у Єдиному державному реєстрі іпотек щодо обтяження майна, стягнення збитків. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.08.2010 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до АТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту, договору іпотеки, договору поруки та про скасування запису у Єдиному державному реєстрі іпотек щодо обтяження майна, стягнення збитків. 21.10.2010 року Апеляційним судом Вінницької області було ухвалено рішення, згідно з яким визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11338521000 від 23 квітня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON]; визнано недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 23 квітня 2008 року; визнано недійсними договори поруки № 199917, № 199918 від 23 квітня 2008 року; зобов'язано приватного нотаріуса виключити записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек, щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 23 квітня 2008 року; встановлено наслідком визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 11338521000 від 23 квітня 2008 року, наявність грошового зобов'язання [PERSON] перед ПАТ «УкрСиббанк» у сумі 66 125, 13 доларів США, строк погашення - 21 квітня 2028 року; стягнуто з АКІБ «УкрСиббанк» на користь [PERSON] кошти у сумі 120 219 грн. 43 коп., одержані на виконання договору про надання споживчого кредиту; стягнуто збитки. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2011 року касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» у зазначеній справі задоволено, скасовано рішення Апеляційного суду Вінницької області, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.08.2010 року залишено без змін. 19.05.2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці за позовом АТ «УкрСиббанк» було постановлено ухвалу про поворот виконання рішення у справі про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту, договору іпотеки та договору поруки, зобов'язано скасувати запис у Єдиному державному реєстрі іпотек щодо обтяження майна, стягнення збитків і зобов'язано приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу включити записи до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та до Державного реєстру іпотек щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки за договором іпотеки від 23.04.2008 року. Позивач, як на підставу для задоволення своїх вимоги посилається на те, що зі скасуванням рішення суду втрачаються ті наслідки, які з нього випливають, проте від дати ухвалення рішення апеляційним судом про визнання недійсним договору іпотеки до дати його скасування та повороту виконання предмет іпотеки за договором іпотеки нерухомого майна від 23.04.2008 року був відчужений, на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2010 року житлового будинку в [ADDRESS], укладеного між [PERSON], та [PERSON], який в свою чергу 23.07.2011 року подарував переданий в іпотеку будинок відповідачу [PERSON] Оскільки договір іпотеки є чинним, а судом вирішено питання про поворот виконання рішення суду про визнання недійсним договору іпотеки, а також у зв'язку з тим, що станом на 29.10.2014 року заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, становить 125 045,64 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.10.2014 року становить 1 619 459,22 грн. (один мільйон шістсот дев'ятнадцять тисяч чотириста п'ятдесят дев'ять грн. 22 коп.), з яких: 66 175,13 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.10.2014 року становить 857 030,47 грн. - кредитна заборгованість; 47 979,02 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.10.2014 року становить 621 373,65 грн. - заборгованість по процентам; 40 626,48 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 100 428,62 грн. - пеня за прострочення сплати процентів, позивач звернувся з позовом до суду для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів із вказаним цивільним позовом. В судовому засіданні 18.06.2015 року представник позивача посилаючись на п. 12 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та правову позицію висловлену у постанові ВСУ від 24.09.2014 року у справі № 6 - 145 цс 14, (щодо валюти, в якій має проводитись стягнення) уточнив позовні вимоги та враховуючи те що з часу початку розгляду справи розмір заборгованості значно виріс просив, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором від 23.04.2008, в рахунок погашення кредитної заборгованості, що станом на 05.06.2015 року становить 121 702,33 долари США, з яких: 66175, 13 доларів США - кредитна заборгованість; 55527,20 долари США - заборгованість по процентам, а також окремо: пеня на загальну суму 515101,56 грн., з яких: 145001,55 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 370 100, 01 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, що наведено в позовній заяві та відповідно з підстав, що наведено в письмових уточненнях до позовних вимог, що внесено на розгляд суду представником позивача [PERSON] 18.06.2015 року (а.с. 1 - 7 т. 2). Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність. В своїх поясненнях посилався на письмові заперечення, що долучено до матеріалів справи та зміст яких зводиться до того, що 17.07.2012 року Староміський районний суд м. Вінниці, розглянувши цивільну справу за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки виніс рішення, яким відмовив у зверненні стягнення на майно, належне [PERSON] У вказаній справі позивач аналогічно як і в цій справі, також вказував на те, що на підставі ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» після переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] а від останнього до [PERSON] іпотека є дійсною для [PERSON] Однак суд, при розгляді вказаної справи, вивчивши дану обставину на предмет того, чи може бути застосована ст.. 23 ЗУ «Про іпотеку» у спірних правовідносинах вказав на те, що на час переходу права власності до відповідача [PERSON] спірний будинок не був предметом іпотеки, тому позовні вимоги позивача при розгляді вказаної справи були судом оцінені як необґрунтовані. Представник відповідача вказуючи на те, що наразі існує судове рішення, що набрало законної сили, в якому судами встановлена та обставина, що на момент переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] а в послідуючому до [PERSON] будинок не був предметом іпотеки, а норма ст.. 23 ЗУ «Про іпотеку» не може бути застосована до спірних правовідносин. Тобто до [PERSON] іпотека не перейшла, а тому твердження позивача про те, що [PERSON] є іпотекодавцем, а на належний їй будинок може бути звернено стягнення за договором іпотеки укладеним між [PERSON] та позивачем є безпідставним та таким, що не ґрунтується а ні на договорі, а ні на законі, а ні на судовому рішенні. Посилався також на правову позицію Верховного Суду України, що висловлена у справі № 6 - 201 цс14. Просив за таких обставин відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON], в судове засідання вкотре не з'явився, про причини неявки суд не повідомив хоча про час, дату, місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, дійшов висновку, про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 23.04.2008 року, між позивачем та третьою особою [PERSON] укладено кредитний договір №11338521000, про надання кредиту в розмірі 70000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення кредиту 21.04.2028 року (а.с. 10-13 т.1). Згідно п. 1.5. Кредитного договору, сторонами угоджений порядок надання кредиту - шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника [NUMBER] відкритого в банку. Пунктом 1.3.1. Кредитного договору визначено, що за користування кредитними коштам протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,00 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці. Відповідно до умов договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно згідно з графіком погашення кредиту, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно з п. 1.3.4. Кредитного договору відбувається з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти (а.с. 13-15 т.1). Крім того, в забезпечення виконання кредитних зобов'язань між позивачем та третьою особою [PERSON], 23.04.2008 року укладено договір іпотеки, відповідно до п. 1.1. якого, в іпотеку передано: житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу. Договір посвідчений Свириденком А.Б., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 23 квітня 2008 року в реєстрі за №1233, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 23 квітня 2008 року за №2856067 згідно з витягом з Державного реєстру правочинів №5833242 (а.с. 17-22 т. 1). Відповідно до п. 4.1., п. 4.1.1. та п. 4.2 Договору іпотеки у разі порушення будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за Договором іпотеки, Банк має право на звернення стягнення на Предмет іпотеки на підставі рішення суду. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі, надавши [PERSON] кредитні кошти у повному обсязі, що підтверджується випискою по особовому рахунку та заявою на видачу готівки № 36 від 23.04.2008 року, в якій наявний підпис [PERSON] (в графі підпис отримувача). (а.с. 16 т. 1, а.с. 16, 17 т. 2). Під час судового розгляду сторонами по справі не оспорювавався факт отримання [PERSON] кредитних коштів, як і не оспорювався факт сплати останнім на виконання кредитного договору грошових коштів на погашення тіла кредиту та відсотків по березень місяць 2010 року, що відповідає розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи, а також банківській виписці за кредитним договором з 23.04.2008, по 05.06.2015 року (а.с. 23 т. 1, т. 2). У квітні 2010 року [PERSON] звернувся в суд першої інстанції з позовом до АТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту, договору іпотеки, договору поруки та просив скасувати запис у Єдиному державному реєстрі іпотек щодо обтяження майна, стягнення збитків. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.08.2010 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до АТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту, договору іпотеки, договору поруки та про скасування запису у Єдиному державному реєстрі іпотек щодо обтяження майна, стягнення збитків (а.с. 40-44). 21.10.2010 року Апеляційним судом Вінницької області ухвалено рішення, згідно з яким рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11338521000 від 23 квітня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON]; визнано недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 23 квітня 2008 року; визнано недійсними договори поруки № 199917, № 199918 від 23 квітня 2008 року; зобов'язано приватного нотаріуса виключити записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек, щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 23 квітня 2008 року; встановлено наслідком визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 11338521000 від 23 квітня 2008 року, наявність грошового зобов'язання [PERSON] перед ПАТ «УкрСиббанк» у сумі 66 125, 13 доларів США, строк погашення - 21 квітня 2028 року; стягнуто з АКІБ «УкрСиббанк» на користь [PERSON] кошти у сумі 120 219 грн. 43 коп., одержані на виконання договору про надання споживчого кредиту; стягнуто збитки (а.с. 45-49). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2011 року касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» у зазначеній справі задоволено, скасовано рішення Апеляційного суду Вінницької області, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.08.2010 року залишено без змін (а.с. 50-54). 19.05.2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці за позовом АТ «УкрСиббанк» було постановлено ухвалу про поворот виконання рішення у справі про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту, договору іпотеки та договору поруки, зобов'язано скасувати запис у Єдиному державному реєстрі іпотек щодо обтяження майна, стягнення збитків і зобов'язано приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу включити записи до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та до Державного реєстру іпотек щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки за договором іпотеки від 23.04.2008 року (а.с. 55-58). Відповідно до п. 4 Договору іпотеки, у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за Договором іпотеки, Банк має право на звернення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов договору іпотеки та інших підстав, передбачених законодавством України. Станом на час розгляду цієї цивільної справи Договір іпотеки від 23.04.2008 року, що укладено між позивачем та третьою особою є дійсним (зобов'язання позичальника є невиконаним) та відповідно до нього у сторін існують взаємні права та обов'язки, а зобов'язання третьої особи перед позивачем як і на час укладення договору є забезпеченим. Тому права сторін, що виникають з вказаного договору можуть та мають бути захищені, в тому числі і в судовому порядку. Взятих на себе за договором споживчого кредиту № 11338521000 від 23.04.2008 року обов'язків третя особа [PERSON], належним чином не виконав, що призвело до утворення у нього перед позивачем заборгованості, яка станом на 05.06.2015 року становить 121 702,33 доларів США, з яких: 66 175,13 доларів США, - кредитна заборгованість; 55527,20 доларів США, - заборгованість по процентам; також окремо 145001,55 - пеня за прострочення сплати кредиту, та 370100,01 грн. - пеня за прострочення сплати процентів (а.с. 18 - 29 т. 2). Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд здійснює судовий розгляд на засадах змагальності та диспозитивності, кожна особа повинна довести перед судом свої вимоги чи заперечення та довести перед судом їх переконливість. У цьому зв'язку суд зважає на те, що розмір заборгованості [PERSON] перед позивачем учасниками процесу в судовому засіданні не оспорювався, будь - яких заперечень з приводу розміру нарахованих позивачем заборгованості та штрафних санкцій в судовому засіданні не висловлювалось, тому суд приймає як доказ розрахунок заборгованості, що внесено позивачем на розгляд суду, оскільки як відповідачем так і третьою особою доводи позивача в цій частині будь - яким чином не спростовані. Таким чином, [PERSON], порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1054 ЦК України, яка вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Статтею 589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як вбачається з кредитного договору строк його дії - до 21 квітня 2028 року, тобто строк дії договору на час звернення кредитора до суду не сплинув, на час ухвалення рішення основне зобов'язання боржником не виконане. При цьому, ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Також, суд звертає увагу, що кредитором дії попереднього іпотекодавця з відчуження спірної квартири під час зняття за судовим рішенням обтяження та право власності нового набувача не оспорюється, а ставиться питання про застосування механізму реалізації його переважного права на іпотечне майно, передбаченого нормами статей 23, 33, 39 Закону України «Про іпотеку» (правова позиція ВСУ у справі № 6-63цс15, № 6-53цс15). Представник відповідача [PERSON] у своїх поясненнях посилався на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 24.12.2014 року справі № 6 - 201 цс14, згідно якої ВСУ зазначив, що установивши, що рішенням суду договір іпотеки було визнано недійсним і на його підставі запис про обтяження майна іпотекою виключено з Реєстру, суд касаційної інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону, оскільки під час переходу права власності на спірну квартиру до заявника вона предметом іпотеки не була, вказуючи на те, що в даному випадку мають місце аналогічні обставини. Разом з тим суд не погоджується з твердженням представника відповідача з приводу аналогічності обставин, оскільки така позиція представника відповідача у справі спростовується правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6 - 63цс15, висловленою Постанові, що прийнята пізніше (13.05.2015 року), згідно якої: «У разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 Цивільного кодексу України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Установивши у справі, яка переглядається, факт переходу до відповідача права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на підставі незаконного судового рішення, суд дійшов обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону України «Про іпотеку», поширення її дії на відповідача та збереження обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором. При цьому суд урахував, що дії попереднього іпотекодавця з відчуження спірної квартири під час зняття за судовим рішенням обтяження та право власності нового набувача кредитором не оспорюються, а порушується питання про застосування механізму реалізації його переважного права на іпотечне майно, передбаченого нормами статей 23, 33, 39 Закону України «Про іпотеку»». Згідно з ч. 1 ст. 33, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що оскільки [PERSON] набула у власність іпотечне майно, то для неї іпотека є дійсною та позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивачем була надіслана Відповідачу вимога №30-11/2132 від 29.04.2013р. у відповідності зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку», яка була отримана особисто [PERSON] 04.05.2013 року. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно з п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Разом з тим відповідно до Правової позиції висловленої Верховним Судом України у справі № 6 - 61 цс 15 від 27.05.2015 року, встановлення початкової ціни реалізації предмету іпотеки є обов'язковим. Зокрема Верховний Суд України у вказаній постанові зазначив, що положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Враховуючи викладене, суд приймає до уваги представлений представником позивача звіт оцінки суб'єкта оціночної діяльності [PERSON] від 28.09.2015 року предмету іпотеки, згідно якого ринкова вартість житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в [ADDRESS], складає 47877 доларів США (що станом на 28.09.2015 року по курсу НБУ 21,615991 грн. за 1 долар США еквівалентно 1 034 914 грн.). Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права (правові позиції ВСУ у справах № 6-58цс15, № 6-42цс15, № 6-57цс15). З аналізу ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» слідує, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється на правовідносини що виникли між позивачем та відповідачем. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що позивач звертався до суду із таким же позовом з тих самих підстав, та відповідно існує рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 17.07.2012 року у справі № 2 - 1714 - 11, яке набуло законної сили (відповідно до Ухвали апеляційного суду Вінницької області від 20.08.2012 року) про відмову в задоволенні позову ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON], [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки (за недоведеністю суми боргу [PERSON] перед ПАТ «Укрсиббанк» за кредитним договором від 23.04.2008 року), оскільки вказані твердження перевірені та спростовані ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06.02.2015 року (а.с. 160 - 161 т.1) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.04.2015 року (а.с.221) та не підлягають доказуванню на підставі ст. 61 ЦПК України. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 17.07.2012 року встановлено, що після виключення запису про іпотеку з Державного реєстру іпотек (на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 жовтня 2010 року а.с. 45 - 49), житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2010 року житлового будинку в [ADDRESS], реалізовано [PERSON], [PERSON] [PERSON] в свою чергу 23.07.2011 року подарував переданий в іпотеку будинок відповідачу [PERSON], тобто іпотечне майно було відчужене та поза волею іпотекодержателя вибуло з власності попереднього іпотекодавця, який являється боржником у кредитному зобов'язанні без врахування інтересів іпотекодержателя. Як наслідок, обтяження набутого відповідачем нерухомого майна іпотекою збереглось, та відповідно позивач має право на задоволення своїх вимог з погашення кредитної заборгованості за рахунок іпотечного майна, шляхом звернення на нього стягнення у спосіб, що передбачено законом. Згідно п. 12 Постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Аналогічний висновок також міститься у Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі № 6 - 145цс14. У цьому зв'язку судом встановлено що позивач правомірно надав кредит гр. [PERSON] в іноземній валюті (а.с. 8 - 15), а тому за результатами розгляду справи судом також встановлено право позивача вимагати розрахунку та стягнення боргу по тілу кредиту та відсоткам саме в іноземній валюті. На підставі Закону України «Про акціонерні товариства» найменування юридичної особи Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» змінено на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (а.с. 67-69). Вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат по проведенню оцінки нерухомого майна (предмету іпотеки) задоволенню не підлягають, оскільки вказані витрати в розумінні ст. 79 ЦПК України не є судовими витратами. При подачі позову до суду позивачем були сплачені судовий збір в розмірі 3654,00 грн., тому, відповідно до ст. 88 ЦПК України, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved