Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, посилаючись на те, що він з 09 листопада 2001 року знаходився в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Даний шлюб було розірвано 26 серпня 2015 року. Від даного шлюбу в них є неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. За період шлюбу ними було придбане наступне майно: трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], де 2/5 частини вказаної квартири на підставі договору дарування подарована [PERSON], доньці відповідача від першого шлюбу; пральна машинка «Electioux»; ДВД плеер; комп'ютер; блендер; холодильник комби 171-190; пилосос «Electioux»; маршрутизатор; блендер; водонагрівач 100; утюг; мультиварка «ДЕХ»; телевізор «Samsung»; мікрохвильова піч, загальна вартість придбаного майна складає 132044 гривні. Сторони мирно вирішити даний спір не мають бажання, тому позивач звернувся до суду з даним позовом та просить в порядку розподілу майна подружжя визнати за ним право власності на 3/10 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], комп'ютер та холодильник комбі 171-190, а все інше придбане майно та 3/10 частини вищевказаної квартири залишити на праві власності відповідачу по справі. Крім цього просить стягнути з відповідача по справі на його користь грошову компенсацію, як різницю вартості спільного майна подружжя у розмірі 2420 гривень. Також просить відстрочити сплату судового збору по справі до постановлення рішення по суті. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі та просить винести рішення на підставі наданих доказів. Крім цього зазначив, що в разі неявки в судове засідання відповідача по справі не заперечує проти ухвалення заочного рішення, наслідки ухвалення заочного рішення йому відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про свідчать довідки про отримання СМС - повідомлення про вручення судової повістки, причину неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача, наданої у письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилаєтьсяяк на підставу свої вимог і заперечень. Згідно ст.ст. 60, 70, СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку (доходу ). Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до приписів ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно із ч.3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09 листопада 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.08.2015 року, яке набрало законної сили 06.09.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В період спільного проживання у шлюбі сторонами придбано у спільну сумісну власність наступне майно, а саме: трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачу по справі на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., яка зареєстрована в Лозівському БТІ 21.08.2002 року за реєстровим номером № 12060. Крім цього, з даного договору вбачається, що 2/5 частини вказаної квартири на підставі договору дарування подарована [PERSON], доньці відповідача від першого шлюбу. Також в період спільного проживання сторонами було придбано рухоме майно, а саме: пральна машинка «Electioux»; ДВД плеер; комп'ютер; блендер; холодильник комби 171-190; пилосос «Electioux»; маршрутизатор; блендер; водонагрівач 100; утюг; мультиварка «ДЕХ»; телевізор «Samsung»; мікрохвильова піч. Загальна вартість придбаного майна складає 132044 гривні. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року вказано про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. А в пункті 24 цієї ж Постанови зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Вирішуючи питання щодо з'ясування загального обсягу спільного майна сторін станом на час припинення ведення ними спільного господарства, суд керувався правилами ст.ст. 58, 59 ЦПК України щодо належності і допустимості доказів, з яких випливає висновок про те, що юридичне існування конкретно визначеного майна на певну дату повинно бути доведено належними та допустимими доказами і лише після цього це майно може бути включено в загальну сукупність спільного майна подружжя, що підлягає судовому поділу. Отже, судом встановлено, що за час перебування в шлюбі сторони придбали як рухоме, так і нерухоме майно, яке згідно ст. 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Так, згідно роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року, у разі коли жоден із подружжя не надав згоди на отримання грошової компенсації та не вніс попереднього відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. А в п. 30 вказаної Постанови, зазначено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Суд, при визначенні способу поділу спільного майна в натурі виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, як зазначено вище в рішенні, сторони після розірвання шлюбу розпоряджались майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, а тому суд вважає за можливе, відповідно до ст. 70 СК України, відступити, при вирішенні даного спору, від засади рівності часток подружжя враховуючи обставин, що мають істотне значення, а саме, матеріальний стан позивача та відповідача, перебування на утриманні у відповідача неповнолітньої дитини, яка проживає разом з нею. Також, обраний спосіб поділу майна подружжя відповідає інтересам позивача та не порушує прав відповідача. Позивачу виділяється майно на суму 63602 гривні, а саме: 3/10 частини трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON], комп'ютер та холодильник комбі 171-190. Відповідачу виділяється майно на суму 68442 гривні, а саме: /10 частини трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON], пральна машинка «Electioux»; ДВД плеер; блендер; пилосос «Electioux»; маршрутизатор; блендер; водонагрівач 100; утюг; мультиварка «ДЕХ»; телевізор «Samsung»; мікрохвильова піч. Згідно з нормами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності суд, виходячи із засад розумності, справедливості, добросовісності з урахуванням інтересів дитини, суд приходить до висновку про задоволенні позову. Також суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності розподілу судових витрат розміру задоволених позовних вимог, судові витрати позивача по сплаті судового збору підлягають компенсації пропорційно до розміру задоволених вимог. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору при подачі позовної заяви майнового характеру станом на 01.01.2015 року складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тому позивач при подачі позовної заяви до суду сплатив судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок, а тому повинен доплатити судовий збір у розмірі 148 гривень 82 копійки. Також відповідач повинна сплатити у відповідності до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 684 гривні 42 копійки на користь держави.

Outcome: approved