Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач користується послугам, але не в повному обсязі виконує зобов`язання щодо оплати наданих послуг, наслідок чого наявна заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 9 296,25 грн. З врахуванням індексу інфляції та 3% річних заборгованість становить 11 843, 30 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у позові відмовити з тих підстав, що позивачем заявлені вимоги, за якими строк пред`явлення вимог сплинув та просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача. У додаткових поясненнях до позову представник позивача посилався на те, 29.09.2020р. позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, але Ухвалою Святошинського районного суду від 01.10.2020р. по справі № 759/16471/20 було відмовлено позивачу у видачу наказу, тому на думку позивача строк позовної давності був прерваний 01.10.2020р. та почав перебіг 02.10.2020 тому в даному випадку пропуску позивачем строку позовної давності немає. У судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, зазначає наступне. Сторона позивача зазначає, що наявність відносин між сторонами, отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: позивач надає електричну енергію, нараховує вартість споживчої енергії, а споживач має здійснювати оплату за надані послуги. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 5 цього Закону визначено, що до житлово-комунальних послуг, належать, зокрема, постачання та розподілу електричної енергії. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Згідно положень ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Нормами Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що споживачем є фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання. Згідно ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Разом з тим, позивач у поданому позові не зазначає, чи був укладений договорі з відповідачем, чим підтверджується факт надання послуг щодо постачання електроенергії, яким чином було нарахована заборгованість (відсутній розрахунок заборгованості), яким чином здійснювалось повідомлення відповідача про розмір нарахувань щодо спожитої електроенергії. Таким чином, за наданими матеріалами суд не може встановити, яка відповідальність за боргові зобов`язання належить відповідачу як споживачу. За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Так, зокрема, не надані докази, що відповідач є єдиним власником або наймачем цієї квартири, а, звідси, і споживачем послуг, і тому має нести відповідальність та в повному обсязі сплачувати борг. В разі належності квартири декільком особам на праві спільної сумісної або спільної часткової власності, позовні вимоги мають бути пред`явлені до кожного з них про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної сумісної/часткової власності на квартиру. Крім тих випадків, коли між співвласниками досягнуто домовленості щодо утримання квартири і визначено уповноваженого власника квартири (постанова ВС від 20.09.2018 у справі № 522/7683/13-ц, постанова ВСУ від 04.11.2015 у справі 6-734цс15, постанова ВС від 01.09.2020 у справі № 352/2163/13-ц). Таким чином, якщо відповідач має у власності частину квартири, то в такому випадку стягненню з нього всієї суми буде неправомірним. В той же час члени сім`ї наймача несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що випливають з договору. Про витребування доказів сторона позивача суд не клопотала, інформацію про причину відсутності можливості їх надання також не зазначала. Так, за приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги до відповідача є недоведеними, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed