Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зміну підстав формулювання звільнення, стягнення невиплаченої плати та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 27 лютого 2013 року він був прийнятий на посаду тракториста – машиніста сільськогосподарського відділу Приватного акціонерного товариства «Фрау Марта» згідно наказу № 15 від 27 лютого 2013 року. 11 жовтня 2013 року на підставі наказу № 483 його було звільнено у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. В якому зазначено, що підставою його звільнення стала відсутність на робочому місці 09 жовтня 2013 року та 10 жовтня 2013 року, однак відпрацювавши зміну, після 17 години, 08 жовтня 2013 року, звернувся у відділ кадрів із заявою про звільнення з роботи, у зв'язку зі зміною місця проживання, а саме виїзд за місцем реєстрації до с. Козаче Драбівського району Черкаської області. За допомогою кадрового працівника, ним було складено та подано письмову заяву. 09 жовтня 2013 року ним на робочому місці, здійснювалася передача техніки, а саме комбайну та його комплектуючих, представнику ПрАТ «Фрау Марта» в особі механіка [PERSON], про що було складено відповідний акт. 10 жовтня 2013 року ним збиралися підписи на обхідному листку та проводилася здача постільної білизни. Під час збору підписів на обхідному листку, представник відділу кадрів, вже в кінці робочого дня, повідомила йому, що його буде звільнено за прогули. 11 жовтня 2013 року він прибув в офіс ПрАТ «Фрау Марта» де було видано наказ про звільнення та трудову книжку із зазначенням підстави звільнення «за прогул». З актами, про які вказує відповідач у наказі про звільнення, його ніхто не ознайомив та взагалі він має сумніви про їх існування. Просив суд змінити формулювання причин звільнення та стягнути моральну шкоду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив суд визнати дії відповідача щодо його незаконного та безпідставного звільнення незаконними, зобов’язати відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення з посади з 08 жовтня 2013 року за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, зобов’язати відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 27.02.2013 року по 11.10.2013 року та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 6000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що 09 жовтня 2013 року позивач, робоча зміна якого починалась о 800 годині, прибув на робоче місце (виробничий майданчик відповідача в с. Мошни, Черкаського району), о 1030 та повідомив інженеру з ремонту сільськогосподарської техніки [PERSON] про те, що приступати до роботи він не буде, оскільки має намір звільнитись та в зв’язку з цим бажає здати комбайн, який перебував в його віданні. В зв’язку з відмовою позивача виконувати його трудові обов’язки та необхідністю забезпечення безперебійної роботи сільгосптехніки, [PERSON] було прийнято від позивача ввірений йому комбайн та комплект інструментів для його обслуговування, про що було складено відповідний акт. Після завершення зазначеної процедури здачі-приймання, не дочекавшись кінця зміни, позивач о 1600 самовільно покинув робоче місце. 10 жовтня 2013 року, позивач знову не з’явився на своє робоче місце та про причини неявки не повідомив. По факту відсутності позивача на його робочому місці 09.10.2013 року (з 800 до 1030, та з 1600 до 1700) та 10.10.2013 року, інженером з ремонту сільськогосподарської техніки [PERSON], начальником служби безпеки [PERSON] та охоронником [PERSON] було складено відповідні акти. Близько 1630 10.10.2013 року, позивач з’явився до адміністрації відповідача (в м. Черкаси), та подав на ім’я генерального директора відповідача заяву про звільнення «в зв’язку зі зміною місця проживання», датовану 08.10.2013 року. При цьому, позивач відмовився надати жодного підтвердження факту переїзду та, в супереч вимогам ст. 38 КЗпП, не зазначив дату, з якої він бажає звільнитись, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для звільнення позивача за його бажанням без відпрацювання двотижневого строку (в зв’язку зі зміною місця проживання). Просив суд у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, 27 лютого 2013 року згідно наказу № 15, позивач був прийнятий на посаду тракториста – машиніста сільськогосподарського відділу Приватного акціонерного товариства «Фрау Марта». 11 жовтня 2013 року наказом № 483 позивача було звільнено за ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору є прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов’язаний відпрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього навчального закладу ). Як пояснив в судовому засіданні позивач прогулу він не вчиняв, оскільки 09 жовтня 2013 року на робочому місці, здійснював передачу техніки, а саме комбайну та його комплектуючих, представнику ПрАТ «Фрау Марта» в особі механіка [PERSON], про що було складено відповідний акт. 10 жовтня 2013 року ним збиралися підписи на обхідному листку та проводилася здача постільної білизни. Однак, вказані твердження позивача спростовуються зібраними по справі доказами. Згідно журналу обліку вхідної документації відповідача заява [PERSON] про звільнення його з роботи зареєстрована 10.10.2013 року. Підставою для звільнення у своїй заяві позивач зазначає зміну місця проживання. Однак,вважає, що звільнити його відповідач повинен був за власним бажанням. В той же час не вказавши у своїй заяві дату звільнення, повинен був відпрацювати двотижневий термін, як того вимагає ст. 38 КЗпП України. Також згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного договору. Проте, позивач не надав суду жодного доказу про невиконання відповідачем законодавства про працю. В силу ст. 116 ч. 1 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Відповідно до розрахункового листа за жовтень 2013 року відповідачем був проведений повний розрахунок з позивачем. Зі змісту ст. 237-1 КЗпП України випливає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що звільнення позивача проведено відповідно до вимог законодавства про працю, в діях відповідача відсутня протиправність, що є однією із складових суб’єктивного складу відповідальності , вимога про відшкодування моральної шкоди також не підлягає до задоволення. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed