Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності на житловий будинок. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що в 1984 році складено акт про передачу йому як переселенцю будинку, розташованого за адресою: вул. Генерала Пушкіна, 22, м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області, власником якого було МКСП «Зоря Інгулу». Між ним та МКСП «Зоря Інгулу» була досягнута домовленість про здійснення позивачем оплати вартості вказаного будинку шляхом відрахувань із заробітної плати. Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 17.08.1993 року №147, було затверджено акти передачі житлових будинків МКСП «Зоря Інгулу» у власність громадянам, які прибули у м. Баштанка по переселенню. Акт був зареєстрований в БТІ 15.10.1993 року. Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради № 207 від 29.10.1991 року було дозволено позивачу кухонного блоку, гаражу, літньої кухні, сараю та веранди. Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради № 207 від 23.11.1993 року було затверджено самовільне збільшення ним житлової площі на 9,3 кв.м за рахунок переобладнання нежилої кімнати 1-5 в житлову. Позивач вважає, що умовами угоди договір купівлі-продажу підлягав нотаріальному посвідченню, проте в подальшому договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був. Оскільки угоду сторони фактично виконали, позивач просив про задоволення позову, та просив визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами. \~ \~ \~ \~Від позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та відсутність заперечень проти позову. З огляду на те, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та обовязки сторін, та сторони заявили про розгляд справи за їх відсутності, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 17.08.1993 року №147; копію акта про передачу в 1984 році житлового будинку як переселенцю [PERSON], копію виписки з рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 29.10.1991 року № 124 про дозвіл на будування; копію рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 23.11.1993 року № 207 «Про затвердження самовільно збудованих будівництв, відхилень від проектів в домоволодіннях»; копію довідки ТДВ «Зоря Інгулу» від 19.09.2018 року №168/1-10; копію довідки ТДВ «Зоря Інгулу» від 13.06.2018 року №118/1-10; копію державного акта на право приватної власності на землю; копію технічного паспорта на будинок; копію архівної довідки від 25.09.2018 року №М-158.07/04; звіт про визначення вартості нерухомого майна від 16.10.2018 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що у 1984 році позивач на підставі переселенського квитка №085845 отримав у МКСП «Зоря Інгулу» (правонаступником якого є ТДВ «Зоря Інгулу») будинок, розташований за адресою: вул. Генерала Пушкіна, 22 м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області, який був власністю МКСП. За наслідками передачі переселенцю даного будинку був складений відповідний акт. Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради № 207 від 29.10.1991 року було дозволено позивачу кухонного блоку, гаражу, літньої кухні, сараю та веранди. Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради № 207 від 23.11.1993 року було затверджено самовільне збільшення ним житлової площі на 9,3 кв.м за рахунок переобладнання нежилої кімнати 1-5 в житлову. Згідно з наданою відповідачем довідкою позивач остаточно розрахувався з МКСП за вказаний будинок, в звязку з чим 17.08.1993 року рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів №147 за клопотанням МКСП «Зоря Інгулу» було затверджено акт передачі позивачу як переселенцю даного житлового будинку у власність та доручено Баштанському БТІ зареєструвати за позивачем даний житловий будинок. Будинок на підставі вказаного рішення був зареєстрований БТІ за позивачем. Проте позивачу було відмолено у державній реєстрації його права власності на вказаний житловий будинок. Позивач, предявивши вимогу про визнання дійсним договору, вважає, що між сторонами в 1984 році був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку без дотримання вимог про його нотаріальне посвідчення. Проте суд не може погодитись з позицією позивача щодо цього. Надані позивачем докази свідчать, що будинок був отриманий ним в 1984 році не на підставі угоди купівлі-продажу, а на підставі відповідного акту про передачу житлового будинку переселенцю згідно з переселенським квитком. На той час діяли норми Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року. Зі змісту даної інструкції слідує, що ати про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу будинків та рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми, дійсною є самостійними правовстановлюючими документами (п. 9, 18, 21 Додатку №1 до Інструкції). Отже і придбання житла на підставі договору купівлі-продажу, і отримання житла переселенцем на підставі відповідного акту є самостійними підставами набуття права власності на житло, тому суд не вбачає підстав для висновку про укладення між сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку, а вказаний будинок перейшов у власність позивача як переселенця на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. Натомість саме вказані встановлені судом факти дають підстави для висновку про отримання позивачем спірного будинку у власність, при цьому, втрата в подальшому чинності нормативних актів, які передбачали можливість реєстрації за переселенцями житлових будинків на підставі описаних вище документів, не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог про визнання за позивачем права власності на будинок, оскільки на час отримання його позивачем вказані норми діяли та наявні в позивача правовстановлюючі документи були достатніми для реєстрації його права власності на житловий будинок. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України передбачає можливість визнання права власника майна і в тому разі, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами або підлягає сумніву. Вказані обставини у комплексі з відсутністю заперечень проти позову у відповідача та визнання ним відповідних фактів щодо передачі будинку позивачу і з врахуванням принципу справедливості вказують на необхідність часткового задоволення позову визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. В задоволенні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку слід відмовити через необґрунтованість даної вимоги та через встановлення інших правових підстав набуття позивачем права власності на вказаний житловий будинок. На підставі ст.ст. 328, 392 ЦК України, та

Outcome: partial