Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, вказуючи, що спільне життя з відповідачем не склалося, так як подружжя не розуміли один одного, між ними виникали суперечки і сторони мають різні погляди на життя, шлюбні відносини фактично припинилися. Позивач вважає, що збереження сім'ї з відповідачем є неможливим. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти розірвання шлюбу із позивачем. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) 28.08.2001 року відділом реєстрації громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], актовий запис № 204. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Подружжя мають різні погляди на життя, не розуміли один одного, подружні відносити фактично припинили, спільне господарство не ведуть, разом не проживають, причиною чому стали суперечки, що виникають на цьому ґрунті, сім'я практично розпалась. Позивач вважає, що збереження сім'ї з відповідачем є неможливим. Судом надавався сторонам строк для примирення, однак примирення не відбулося. Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи характер сімейних відносин, а також те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Детально вивчивши й оцінивши мотиви розлучення, повно і всебічно з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, приймаючи до уваги те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, судом надавався сторонам строк для примирення, однак воно не відбулося, суд вважає, що конфлікт між сторонами носить стійкий характер, їх шлюб розпався, причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved