Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягненн інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 43769, 35 грн., в тому числі 39348, 35 грн - інфляційні втрати, 4421, 00 грн. - 3% річних, та у відшкодування витрат по сплаті судового збору 640 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2012 року в справі № 2601/11612/12 було задоволено позов [PERSON] (надалі також - Позивач) до [PERSON] (надалі -Відповідач) про стягнення грошових коштів. А саме - стягнуто 34 369 гривень 90 коп. заборгованості за договором позики, 3 093 гривні 21 коп. - 3% річних, а також 374 гривні 65 коп. судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно -технічне забезпечення розгляду справи. 10.03.2013 року судом було видано виконавчий лист, який поданий до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві для організації примусового виконання. Відповідно до довідки від 16.06.2017 р., виданої старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пацуріною О.В., станом на 16.06.2017 току боржником [PERSON] борг за рішенням Голосїївського районного суду м. Києва від 10.03.2013 року по справі № 2601/11612/12 не сплачено.Відповідач уникає виконання рішення суду.Внаслідок таких дій Відповідача він зазнав та продовжує зазнавати матеріальних з втрат, пов'язаних із знеціненням грошових коштів. Посилаючись на ст.ст.16,509,625 ЦПК України позивач просить задовольнити його позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача позов підтримує, надав суду заяву у якій справу просить розглянути без його участі, а позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2012 року в справі № 2601/11612/12 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] (Відповідач) про стягнення грошових коштів, стягнуто 34369 гривень 90 коп. заборгованості за договором позики, 3093 гривні 21 коп. - 3% річних, а також 374 гривні 65 коп. судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно -технічне забезпечення розгляду справи. 10.03.2013 року на виконання рішення суду судом було видано виконавчий лист, який направлений до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві для організації примусового виконання. Відповідно до довідки від 16.06.2017 р. Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київа Головного територіального управління юстиції у м. Києві станом на 16.06.2017 року боржником [PERSON] борг за рішенням Голосїївського районного суду м. Києва від 10.03.2013 року по справі № 2601/11612/12 не сплачено. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідну позицію також висловлено Верховним судом України в справі № 6 - 2168цс15 (постанова від 30.03.2016 року), Аналогічне положення міститься у постанові Верховного суду України від 19.10.2016 р. у справі № 6-2129цс16. Вимогами статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов'язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Суд погоджується з зробленим позивачем розрахунком грошових сум які підлягають стягненню з відповідача та доданим до матеріалів справи. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 640 грн. (а.с.2) і ця грошова сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved