Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю шляхом виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу №1773 від 22.06.2007. Дану квартиру він надав для проживання своїй матері [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] , актовий запис №114. У матері було четверо дітей, три доньки і один син. Останні роки в зв`язку з похилим віком матері вони по черзі допомагали та доглядали її. [PERSON] його сестра проживає в Росії, інколи приїздила навідувала матір, а постійно за нею доглядали він з сестрою [PERSON] , яка проживає в м. Южне, по вихідним приїздила їхня сестра [PERSON] та допомагала доглядати за матір`ю. В зв`язку з тим, що [PERSON] необхідно було виїхати з міста на певний час, позивачу згодилась допомогти в догляді за матір`ю в будні дні сестра [PERSON] . На підставі цього вона переїхала проживати в його квартиру за адресою: [ADDRESS] з умовою, що вона може проживати там поки жива мати. Через певний час він дізнався, що вона, вселила до квартири свого сина [PERSON] , на що він дозволу не давав і постійно наголошував на тому щоб він повертався проживати в квартиру своєї матері за адресою: [ADDRESS] де він раніше проживав. Після смерті матері в присутності сестри [PERSON] звернувся до [PERSON] та [PERSON] для того щоб вони виселились з його квартири, на що вони категорично відмовились. Додатково повідомляє, що у [PERSON] наявна квартира в приватній власності за адресою: [ADDRESS] . Відносно [PERSON] неодноразово ним та головою ОСББ даного будинку були подані заяви до поліції про його діяльність (продаж наркотичних засобів). Жодних письмових договорів між позивачем та вище зазначеними особами не укладались. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 09.02.2021 вищевказану цивільну справу передано на розгляд Южному міському суду Одеської області. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 18.03.2021 відкрито провадження у даній справі у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала. При цьому не заперечувала, що вона тимчасово переїхала проживати в квартиру позивача у зв`язку з доглядом за їх хворою матір`ю. Також зазначила, що дана квартира була придбана за рахунок продажу батьківського будинку, а тому вона має право в ній проживати. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, повідомлявся належним чином про дату і місце судового засідання, причина неявки до суду не відома, заява про розгляд справи у його відсутність до суду не надходила. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу №1773 від 22.06.2007, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.9-11). Згідно акту від 18.01.2021 в зазначеній квартирі з вересня 2019 року і по теперішній час без реєстрації проживають [PERSON] та [PERSON] (а.с.8,). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). [PERSON] та [PERSON] в розумінні норм\~СК України,\~ЖК Української\~РСР не є членами сім`ї позивача. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У даній справі спір виник між власником житлового будинку та особами, які не зареєстровані у ньому, але тимчасово користувалися зазначеним нерухомим майном за попередньою домовленістю з власником на час догляду за хворою матір`ю. У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Встановлені судом обставини свідчать\~про те, що [PERSON] та [PERSON] вселилися та набули права користування квартирою, що належить на праві власності [PERSON] тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване їх постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо. При цьому, Верховний Суд \~у справі\~№ 214/1790/18\~від 18.02.2021 звернув увагу на те, що\~особи, які вселились до квартири з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що: «статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.\~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.\~У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору». Судом встановлено, що у відповідачів наявне інше житло, а саме квартира в м. Одеса. Виселенням відповідачів дійсно буде допущено втручання у їх житлові права, проте вказане втручання переслідує законну мету, відбувається на підставі закону і з урахуванням всіх встановлених у справі обставин. У даній справі суд вважає, що при вжитті заходів у вигляді виселення дотримано баланс інтересів сторін і не створено надмірний тягар для [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони мають житло в тому ж регіоні. Суд критично ставиться до пояснень відповідача [PERSON] щодо про те, що вона має право проживати в спірній квартирі, тому що це воля їх покійної матері, оскільки відповідачем на підтвердження цього не надано суду жодних належних та достатніх доказів, так само як і будь-яких інших доказів наявності обставин, які дають їй та сину право проживати в квартирі належній [PERSON] . Із зустрічним позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] також не зверталась. Відповідно до положень ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю шляхом виселення необхідно задовольнити.

Outcome: approved