Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що на піставі договору дарування житлового будинку від 03.05.2017 року він є власником Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] . Власником другої частини будинку є [PERSON] . У даному помешканні зареєстрований відповідач [PERSON] , реєстрація якого була здійснена згодою попереднього власника. Відповідач не є його родичем, не надав йому згоду на користування цим житлом, а тому з припиненням права власності попереднього власника, припинилось право користування відповідача цим житлом.. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування буд. [ADDRESS] . Позивач в судове засідання подав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання подав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає повністю, розгляд справи просить проводити у його відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій не заперечує проти задоволення позову. Враховуючи те, що в судове засідання сторони не з`явились, тому згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється без фіксування технічними засобами. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам Цивільного кодексу України, відповідає інтересам сторін по справі та не суперечить правам та інтересам інших осіб. Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.08.2018 року, [PERSON] та [PERSON] належить по Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] . Право власності [PERSON] та [PERSON] набули на підставі договору дарування від 03.05.2017 р. Із будинкової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у спірному житлі зі згоди попереднього власника будинку. Відповідач не є членом сім`ї позивача, котрий є новим власником житла, а також він не надавав згоди відповідачу на користування цим житлом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї, тобто право членів сім`ї власника будинку на користування цим житлом є похідним від прав власника будинку. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Факт реєстрації відповідача створює перешкоди позивачу у володінні, користуванні, розпорядженні житлом, так як він несе витрати пов`язані з користуванням і утриманням будинку, оплату житлово-комунальних послуг, а також не має змоги вільно розпоряджатись цим житловим приміщенням. Оскільки позивач є новим власником спірного будинку, а відповідач зареєстрований у цьому житлі зі згоди попереднього власника будинку, при цьому відповідач не є членом сім`ї позивача, і він не надавав згоди відповідачу на користування цим житлом, тому з припиненням права власності попереднього власника будинку у відповідача припинилось право на користування цим житлом. З огляду вищенаведеного, а також зважаючи на те, що відповідач позов визнав, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом є доведеними, законними, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved