Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на\~роботі та\~стягнення \~ середнього\~ заробітку\~ за\~ час\~ вимушеного\~ прогулу,\~посилаючись на\~те,\~що він працював у відповідача на посаді спеціаліста інформаційної підтримки з 01.11.2017 року. Наказом від 08.08.2018 року був звільнений за власним бажанням. Звільнення вважає незаконним, оскільки наміру звільняться не мав і жодної заяви з вказаною датою звільнення не подавав. На його прохання поновити його на роботі в день коли дізнався, що звільнений, отримав невмотивовану відмову. Крім того, в день звільнення з ним не був проведений розрахунок, не було надано копії наказу про звільнення й трудової книжки. У відзиві на позов представник відповідача позов не визнав з тих підстав, що позивач не надав належних та допустимих доказів які б свідчили про будь-які порушення порядку проведеного звільнення. Трудовий договір, заяву про звільнення за власним бажанням та отримання трудової книжки позивач підписував власноручно та з власної волі. Також за серпень 2018 року з позивачем проведений остаточний розрахунок. Просив у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.08.2018 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 21 вересня 2018 року на 11-30 год. в порядку спрощеного провадження. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та просив суд поновити його на роботі спеціаліста інформаційної підтримки в ПАТ «Укртелеком» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.08.2018 року до дня поновлення на роботі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволені позову відмовити. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, суд приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Відповідно до наказу № 1182-к від 01 листопада 2017 позивач [PERSON] був прийнятий на посаду спеціаліста інформаційної підтримки в ПАТ «Укртелеком» (копія трудової книжки (а.с. 3). 08 серпня 2018 року він був звільнений з роботи відповідно до наказу № 894-к про припинення трудового договору за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України. Підставою звільнення в даному наказі зазначено заяву [PERSON] 08 серпня 2018 року [PERSON] був ознайомлений з наказом про звільнення № 894-к від 08 серпня 2018 року, про що свідчить його підпис на бланку наказу про звільнення. Трудову книжку позивач отримав 13 серпня 2018 року, що підтверджується заявою позивача. Також в день звільнення з ним був проведений розрахунок та виплачено заробітну плату за серпень місяць та компенсацію за невикористану відпустку (розрахунковий листок за серпень місяць 2018 року) . У відповідності до\~ст.\~38\~КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, письмово попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Таким чином, для припинення трудового договору з цієї підстави необхідне волевиявлення працівника, яке має бути чітким, добровільним , і вираженим у письмовій формі. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про звільнення суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примушували його подати заяву про розірвання трудового договору. Як убачається з наказу відповідача № 894-к про припинення трудового договору підставою звільнення позивача за власним бажанням є заява [PERSON] При цьому, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів про те, що не мав наміру подавати заяву про своє звільнення з роботи, та які б свідчили про відсутність його волевиявлення на припинення трудового договору. Крім того, як на підставу незаконного звільнення позивач посилається на те, що відповідачем не було дотримано двотижневий строк на відкликання поданої ним заяви про звільнення, що передбачено ч. 2ст. 38 КЗпП України та яке є безумовним. Статтею 38\~КЗпП України\~також визначено,\~що якщо\~після закінчення\~строку попередження\~про звільнення\~працівник не\~залишив роботу\~і не\~вимагає розірвання\~трудового договору,\~власник або\~уповноважений ним\~орган не\~в праві\~звільнити його\~за поданою\~раніше заявою.\~Він також\~не вправі\~звільнити працівника\~до закінчення\~строку попередження,\~якщо той цього не просить, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору. Між тим, як вбачається із заяви [PERSON] від 06.08.2018 року про звільнення з роботи за власним бажанням, він просив роботодавця звільнити його з роботи за власним бажанням з 08.08.2018 року, тобто вказав дату звільнення, чим спростовуються його твердження про порушення права на відкликання поданої заяви. Що стосується вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначити наступне. Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117\~КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Враховуючи, що повний розрахунок з позивачем було проведено у день звільнення, про що свідчать розрахунковий лист та виписка з банку, що не заперечував і сам позивач в судовому засіданні, а також відсутність правових підстав для поновлення позивача на роботі, вимога щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до задоволення не підлягає Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача з роботи є правомірним за наявності у нього дійсного власного бажання залишити займану посаду, з дотриманням строків встановлених ст. 38 КЗпП України, з ним проведено повний розрахунок та видано трудову книжку, у звязку з чим позовні вимоги є недоведеними та не підлягають до задоволення. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed