Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третіх осіб - Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції та [PERSON], у якому просив визнати договір купівлі-продажу автомобілю марки «Nissan Primera», 2000 р.в., реєстраційний номер [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], який був укладений між ним та відповідачем 25.09.2009 року, визнати за ним право власності на даний автомобіль, звільнити автомобіль з-під арешту, накладений постановою Другого Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції від 19.09.2011 року, припинити розшук даного автомобілю, оголошений постановою Другого Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції від 09.06.2011 року та 19.09.2011 року. При цьому посилався на те, що 25 вересня 2009 року між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу автомобілю марки «Nissan Primera», 2000 р.в., реєстраційний номер [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], який належав відповідачу на праві приватної власності. На виконання даного договору [PERSON] передав позивачу автомобіль та технічний паспорт, а позивач сплатив грошові кошти у розмірі 5 000, 00 доларів США, про що свідчить написана відповідачем розписка. Оскільки, на момент укладання спірного договору у відповідача не вистачало коштів на зняття автомобіля з обліку, він видав позивачу нотаріально посвідчену довіреність з правом володіння, користування та розпорядження вищевказаним автомобілем, пообіцявши у новому році зняти автомобіль з обліку та оформити письмовий договір купівлі-продажу за власні кошти. Однак, наступного року [PERSON] свій обов'язок належним чином не виконав, транспортний засіб з обліку не зняв та не оформив договір, а тільки після тривалих дзвінків та скарг надав позивачу нову довіреність від 25.11.2012 року. Вважаючи себе добросовісним набувачем, а також враховуючи те, що умови договору купівлі-продажу автомобіля фактично виконані обома сторонами, а відповідач ухиляється від належного його оформлення, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав. У ході судового розгляду справи від представника позивача [PERSON] надійшла до суду заява, відповідно до якої він просив суд позовні вимоги в частині звільнення спірного автомобіля з-під арешту та припинення його розшуку залишити без розгляду. Протокольною ухвалою від 05.11.2013 року суд задовольнив клопотання представника позивача, позовні вимоги в частині звільнення з-під арешту та припинення розшуку залишив без розгляду. Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Треті особи по справі - представник Другого Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції та [PERSON], у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили.. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та за згодою позивача, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України з винесенням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб й лише в межах заявлених ними позовних вимог та на підставі доказів сторін й інших осіб, які беруть учать у справі. Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З матеріалів позовної заяви вбачається, що 25.09.2009 року [PERSON] продав транспортний засіб - автомобіль марки «Nissan Primera», 2000 р.в., реєстраційний номер [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], а позивач [PERSON] придбав у власність вказаний транспортний засіб та сплатив за нього грошові кошти у розмірі 5 000, 00 доларів США. Про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка відповідача від 25.09.2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом ( ч. 1 ст. 639 ЦК України). Відповідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи матеріали справи у сукупності, суд прийшов до висновку, що дії, вчинені сторонами, за своєю суттю є договором купівлі-продажу, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, дійсність даного договору вони не заперечують, відбулося фактичне виконання договору. Тому, суд вважає, що позивач набув право власності на автомобіль марки «Nissan Primera», 2000 р.в., реєстраційний номер [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER] після передачі грошових коштів у рахунок придбання вказаного автомобілю відповідачу [PERSON] згідно розписки від 25.09.2009 року, та отримав від власника довіреність з правом керування та розпорядження автомобілем від 25.09.2009 року. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог [PERSON].

Outcome: approved