Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третьої особи Орільськрї селищної ради Лозівського району Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю, посилаючись на те, що [PERSON], як члену КСП ім. Свердлова було видано будівлю - зерносховище, загальною площею 130,7 кв.м., розташоване за адресою: Харківська область, Лозівський район, с. Хижняківка, вул. Селянська, буд. 35 «Б» та видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Вказане майно було передано відповідачу згідно акту прийому-передачі. Виконавчий комітет Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області рішенням № 300 від 19.10.2004 року надав дозвіл на оформлення права приватної власності на обєкти нерухомого майна - нежитлові будівлі зерносховище, благоустрою 12,8% та техніки - плугу ПНЛ-5-35 за гр. [PERSON] На той час відповідач не змогла оформити своє право власності на одержане в рахунок майнового паю майно. 23.01.2006 року вона продала позивачу зерносховище, розташоване за вищезазначеною адресою, яке належало їй на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай, про що була складена письмова розписка в присутності свідків, але від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу відповідач ухиляється, хоча грошові кошти у сумі 35000 гривень, згідно досягнутої між ними домовленості, отримала. Він відразу став користуватися цим зерносховищем і користується ним до теперішнього часу. Всі ці роки він залишався єдиним добросовісним володільцем та користувачем вказаного зерносховища, самостійно сплачував у повному обсязі податок на землю, претензій до нього ніхто не предявляв, тобто його володіння, користування та розпорядження нерухомим майном є відкритим та безперечним. В звязку з цим просить визнати за ним право власності на обєкт нерухомого майна - нежитлову будівлю зерносховища за набувальною давністю, який розташований за адресою: Харківська область, Лозівський район, с. Хижняківка, вул. Селянська, б. 35 «Б», загальною площею 130,7 кв.м., згідно технічного паспорту станом на 29 грудня 2017 року. Позивач у судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі та просить їх задовольнити на підставі наданих ним доказів. Відповідач в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області в судове засідання не зявився, але надав суду лист в якому просив провести розгляд справи за відсутності представника та винести рішення за наявними документами, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу, що передбачено ч. 4 ст. 200 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом зясовано, що [PERSON], відповідачу по справі, на підставі свідоцтва ХА-ХХ № 140633 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), виданого Орільською селищною радою 09.08.2001 року, належить нежитлова будівля зерносховища, інвентарний номер 11-506. Дана нежитлова будівля зерносховища, як і будівля благоустрою з плугом ПНЛ-5-35, були передані [PERSON], як виділені членам або групам членів КСП ім. Свердлова із складу мана реорганізованого КСП від 21.01.2004 року (майновий пай), що підтверджується заявою [PERSON] від 03.08.2002 року, актами прийому-передачі майна КСП ім. Свердлова, протоколом комісії з організації вирішення майнових паїв членів КСП ім. Свердлова № 22 від 04.08.2002 року. Рішенням виконавчого комітету Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області № 300 від 19.10.2004 року право власності на обєкти нерухомого майна - нежитлові будівлі зерносховища, благоустрою та техніки - плугу ПНЛ-5-35 наданий дозвіл на оформлення права приватної власності за [PERSON] та доручено Лозівському БТІ оформити, зареєструвати та видати свідоцтво на право приватної власності на вищевказані обєкти, але право власності на належне їй майно так і не було оформлено. Згідно з технічним паспортом на виробничий будинок - зерносховище, загальною площею 130,7 кв.м., розташоване за адресою: Харківська область, Лозівський район, с. Хижняківка, вул. Селянська (колишня вул. Пролетарська), 35 «Б». Відповідно до\~звіту про\~незалежну оцінку\~вартості виробничого\~будинку зерносховища\~за адресою:\~Харківська область,\~Лозівський район,\~с.\~Хижняківка,\~вул.\~Селянська (колишня\~вул.\~Пролетарська),\~35\~«Б»,\~ринкова вартість\~обєкту оцінки\~станом на\~15\~березня 2018\~року становить\~66900\~гривень. Із розписки [PERSON] від 23.01.2006 року вбачається, що вона продала зерносховище [PERSON] за суму в розмірі 35000 гривень в присутності свідків, які засвідчили факт продажу своїми підписами в розписці, тому [PERSON] добросовісно користувався даною нежитловою будівлею весь цей час, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору-купівлі. Як вказано в ч. 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через десять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як вказано в п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Як зазначається в листі Верховного суду України від 01.07.2013 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Відповідно до п. 11 Постанови враховуючи положення статей 335 і 334, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Згідно з п. 13 Постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до п. 14 Постанови виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, судом встановлено, що позивач користувався спірним майном з 23 січня 2006 року. Таким чином на момент звернення до суду позивач користувався спірною виробничою будівлею - зерносховищем більше 10 років. Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном, продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним майном, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved