Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним договір № 005591 фінансового лізингу від 21.03.2018 укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 122600,00 грн., а також 3% річних за користування безпідставно збереженими коштами у розмірі 2724,42 грн. та інфляційні втрати в розмірі 8694,45 грн. та судові витрати. Свої позовні вимоги тим, що при укладанні договору, не було додержано вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Ухвалою судді від 11.06.2019 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Крім того, задоволено клопотання позивача про витребування доказів у справі. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження від 11.06.2019, разом з копією позовної заяви з додатками, судом направлялися за місцем проживання (перебування) вказаним в позовній заяві. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 21.03.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №005591. Договір фінансового лізингу № 005591 вчинений у письмовій формі, підписаний [PERSON] на кожному аркуші зазначеного договору. Крім того, 21.03.2018, в день підписання договору, позивачем було написано заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору і отримав свій примірник договору разом з додатками № 1, 2, 3. 21.03.2018 позивач підписав заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав. Того ж дня, 21.03.2018, на виконання п. 8.2.1а ст. 8 договору, позивач сплатив відповідачу 18500,00 грн. - комісію за організацію, яка була сплачена позивачем відповідно до умов договору та відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивачем не надано, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення його в оману, наявності в діях відповідача умислу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про договір є особисте підписання позивачем кожної сторінки договору, та додатків до нього. Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписаний позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою, з дотриманням вимог ст.ст. 202, 203 ЦК України до чинності правочину. Крім того, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження посилання позивача про те, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» здійснює свою діяльність без відповідної ліцензії, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів мас право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що оскільки відповідач не є кредитною установою, тому отримання ліцензії на здійснення послуг фінансового лізингу не потрібно. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилався позивач та представник позивача, а саме, що умови договору не передбачають право позивача на його розірвання, що умови пунктів 12.2-12.18 договору - є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов`язків. Зокрема, п. 12.1 договору передбачено, що у випадку не надання лізингодавцем лізингоодержувачу предмета лізингу, визначеного в специфікації (додаток №3 до договору) у термін, що перевищує 30 календарних днів, від строку, вказаного в п. 5.1. договору, лізингоодержувач має право відмовитись від даного договору в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця. В такому випадку лізингоодержувачу повертаються всі перераховані ним кошти та додатково сплачується штраф у розмірі 10% від вартості предмету лізингу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Аналізуючи зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку відповідача, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed