Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, процентів та втрат, пов'язаних з інфляцією в розмірі 30 783,82 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 06.09.2011 року між сторонами було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 26 500 грн. з кінцевим терміном повернення 31.12.2011 року. Проте відповідач отримані кошти в обумовлений строк так і не повернув. З урахуванням вищевикладеного станом на день подання позивачем позову до суду загальна сума заборгованості, яку необхідно сплатити відповідачу на користь позивача становить 30 783,82 грн., з яких: сума боргу - 26 500 грн., сума нарахованих процентів за період в розмірі 4 149,07 грн., втрати, пов'язані з інфляцією - 134,75 грн., що є предметом позовних вимог. Крім того, позивач також просить стягнути з відповідача витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 307,84 грн. В судове засідання позивач не з'явився, проте надав заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність та задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій визнав позов та не заперечував проти його задоволення. Просив розглянути справу у його відсутність. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 06.09.2011 року позивач [PERSON] дав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 26 500 грн., про що останнім було написано розписку, з кінцевим терміном повернення 31.12.2011 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В порядку ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 14 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, неналежне виконання відповідачем умов договору позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України, тому враховуючи зміст позовних вимог, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved