Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, [PERSON] , про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, так як 06 червня 1981 року між ними був зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу у сторін народилися діти - [PERSON] , 1981 року народження, та [PERSON] , 1986 року народження. Під час перебування у шлюбі сторонами була приватизована трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , в якій родина проживала до 1996 року. 26 листопада 1996 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області №562 [PERSON] , позивачу по справі, було надано дозвіл на продаж даної квартири, в зв`язку з придбанням житлового будинку [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу житлового будинку був оформлений на ім`я відповідача [PERSON] та з часу придбання будинку сторони, всією родиною, зареєструвалися в ньому та постійно проживали. 15 березня 2000 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, однак після розірвання шлюбу сторони продовжували далі проживати спільно в будинку за місцем реєстрації. На початку 2018 року відповідач замінила замки в вхідних дверях будинку, почала створювати позивачу перешкоди в користуванні даним будинком. На даний час відповідач ставить під сумнів право позивача [PERSON] на даний будинок, який був придбаний під час шлюбу. Враховуючи те, що майно, набуте належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності позивач звернувся до суду з даним позовом. (а.с.2-5 т.1) Відповідачем, [PERSON] , 15 лютого 2019 року подано до суду зустрічну позовну заяву до позивача, [PERSON] , про захист прав власності шляхом зобов`язання останнього усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядженням особистим майном. Обґрунтовуючи зустрічний позов зазначила, що, 06 червня 1981 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого в них народилось два сина - [PERSON] , 1981 року народження, та [PERSON] , 1986 року народження. До кінця 1996 року вся родина проживала в квартирі за адресою [ADDRESS] . В подальшому було прийнято рішення про продаж вказаної квартири та придбання приватного будинку. 25 грудня 1996 року на підставі договору купівля-продажу [PERSON] , яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] було придбано за грошові кошти у [PERSON] (Позивача) який діяв від імені та в інтересах [PERSON] , яка проживала в [ADDRESS] житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , [ADDRESS] , розмір житлової площі 75, 3 кв. м. Обухів. Відповідач в момент підписання зазначеного Договору від [PERSON] отримав грошові кошти за вказаний будинок. В подальшому в зазначеному вище будинку, були зареєстровані всі члени родини. Однак спільне життя з позивачем не склалось та рішення Обухівського районного суду Київської області від 05.03.2000 року шлюб між сторонами розірвано. Сторонами було домовлено про поділ подружнього майна за яким [PERSON] передано у власність рухоме майно, а саме автомобілі, автобус та теплохід «Ракета- 191» які придбані родиною в період перебування в шлюбі, а відповідачу за згодою позивача надано нерухоме майно - вказаний житловий будинок по [ADDRESS] .(а.с.40-47 т.1) Ухвалою судді від 21.11.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 28.02.2019 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та об`єднано його в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. 14.05.2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області залучено в якості третьої сторони з самостійними вимогами по даній цивільній справі [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованих [ADDRESS] . Прийнято до розгляду позовні заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю. В обґрунтування заявлених вимог треті особи зазначили, що вони є синами сторін по справі, [PERSON] та [PERSON] , разом з батьками до листопада 1996 року проживали в приватизованій квартирі яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала їм відповідно до Свідоцтва про приватизацію у рівних частинах. На підставі рішення Виконавчого комітету Обухівського міської ради батьки [PERSON] та [PERSON] продали вказану квартиру. За виручені кошти в 1996 році мати придбала у батька [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] . Відповідно до рішення Обухівського районного суду від 15.03.2000 року шлюб між батьками третіх осіб було розірвано. Батьками було досягнуто згоди про розподіл майна, відтак все рухоме майно передано у власність [PERSON] , а нерухоме майно, яке складалось з житлового будинку придбаного батьками в 1996 році залишилось у власності їх матери, [PERSON] . Відтак просять суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ј частину житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] судові витрати (а.с.103-113, 182-186,193-197 т.1). Ухвалою суду від 11.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та повідомив, що з відповідачем за первісним позовом [PERSON] він перебував в зареєстрованому шлюбі з 1979 року, до 1985 року мешкали в м. Шостка, потім переїхали в м. Обухів, де отримали квартиру, яку в подальшому приватизували. В 1996 році вказана квартира була продана та за отримані кошти куплений будинок, який є спільною власністю. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] та зустрічних позовних заяв третіх осіб заперечив. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] заявлені вимоги первісного позову підтримав з підстав викладених в позовній заяві та зазначив, що вказаний будинок було придбано в зареєстрованому шлюбі, відтак є спільною власністю подружжя. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] та зустрічних позовних заяв третіх осіб заперечив, зазначивши, що викладені обставини справи є безпідставними та не обґрунтованими. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечив, просив застосувати позовну давність, повідомив, що квартира в якій проживало подружжя з синами до 1996 року була зареєстрована на всіх членів сім`ї, позивач [PERSON] мав ј, однак вказаний будинок після продажу квартири, відповідачка [PERSON] придбала самостійно, позивач в будинку не поживав і майна в ньому не мав. Шлюбні відносини сторін розірвано. З 2002 року сторони не підтримують ніяких стосунків. З 2018 року позивач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зустрічну позовну заяву [PERSON] підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Заявлені позовні заяви третіх осіб не заперечив та поклався на розсуд суду. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечила та повідомила, що мала з позивачем після розірвання шлюбу, [PERSON] усну угоду про поділ майна, рухоме майно, яке мало подружжя перейшло позивачу, а житловий будинок залишився їй та синам. Заявлені вимоги зустрічного позову підтримала в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заявлених первісних позовних вимог заперечив посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Заявлені вимоги викладені в зустрічній позовній заяві просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона є сусідкою сторін у справі, знайома з сторонами з 1997 року, знає що в їхній сім`ї є негаразди, але деталями не володіє, з позивачкою за зустрічним позовом має дружні стосунки, з відповідачем за зустрічним позовом мала конфлікти. [PERSON] зазначила, що в будинку, який розташовано в [ADDRESS] [PERSON] проживає сама, позивач за первісним позовом інколи приїжджає до неї, але дуже рідко, обставини договору купівлі будинку їй не відомі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона є подругою [PERSON] та колегою по роботі. В 1995-1996 році дала в борг [PERSON] кошти в борг для придбання будинку в якому вона зараз мешкає за адресою [ADDRESS] , борг був повернутий в 2002 році. Позивача за первісним позовом [PERSON] за час спілкування бачила лише декілька разів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є сусідкою сторін у справі, знайома з 2007 року, обставини купівлі будинку їй не відомі, але в будинку зараз проживає [PERSON] вона там і ремонт робила сама, [PERSON] свідок в будинку на подвір`ї не бачила як і його особистих речей. По господарству [PERSON] порається завжди сама. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 06 червня 1981 року позивач за первісним позовом [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем за первісним позовом [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи, визнається сторонами, а тому дані обставини не підлягають доказуванню. Також такими обставинами суд вважає народження у сторін дітей - [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , третіх осіб по справі. Під час перебування у шлюбі сторонами по справі була приватизована трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , в якій вони проживали до 1996 року.(а.с.68,69 т.2) 26 листопада 1996 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області №562 позивачу за первісним позовом було надано дозвіл на продаж даної квартири, в зв`язку з придбанням житлового будинку [ADDRESS] .(а.с.9 т1.) 25 грудня 1996 року на ім`я відповідача було придбано житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору (а.с.48 т.1), довідкою КП Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» №148 від 25 лютого 2019 року (а.с.139 т.1) та інформацією з державного реєстру речових прав (а.с.141-144 т.1). Сімейне життя між [PERSON] та відповідачем [PERSON] не склалося і 15 березня 2000 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується копією рішення суду (а.с.14 т.1). 01 вересня 2018 року позивач отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва (а.с.10 т.1) Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Як роз`яснено в п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України. Сторонами по справі під час шлюбу було придбано житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою придбано житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору (а.с.48 т.1), довідкою КП Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» №148 від 25 лютого 2019 року (а.с.139 т.1) та інформацією з державного реєстру речових прав (а.с.141-144 т.1). Дані обставини є доведеними та не спростовані відповідачем за первісним позовом, а тому суд вважає за необхідне визнати дане майно спільним майном подружжя та право власності на Ѕ частину даного майна за позивачем по справі. При цьому суд ставиться критично до позиції відповідача в частині застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Днем порушення прав особи є дата коли вона взнала чи повинна була взнати про порушення її права. Таким днем, при поділі майна подружжя, не може бути день розірвання шлюбу, день його державної реєстрації або день укладення відповідного договору купівлі-продажу, а є тільки день - коли особа взнала про порушення її прав. З матеріалів справи встановлюється, що не спростовується відповідачем за первісним позовом, - позивач постійно був зареєстрований та проживав в будинку [ADDRESS] . За час проживання в будинку відповідач, [PERSON] , ніяких перешкод в користуванні будинком позивачу не створювала, а на початку 2018 року змінила замки в ньому, що підтверджується поясненнями останньої в судовому засіданні та письмовими доказами дослідженими в судовому засіданні. З даних письмових доказів встановлюється, що позивач, в зв`язку з створенням перешкод зі сторони відповідача звернувся до правоохоронних органів, та йому було роз`яснено право звернення до суду, так як між ним та відповідачем існують цивільні правовідносини, що користування спільного майна. Виходячи з цього суд вважає, що про порушене своє право позивач взнав в 2018 році та звернувся в цьому ж році до суду, тобто без пропущення даного строку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач за зустрічним позовом в порушення даної статті належними та допустимими доказами не довів порушення його прав відповідачем. Позиція позивача була спростована показами свідків, які вказали, що на подвір`ї сторін транспортні засоби відповідача, [PERSON] , з`являлись постійно, так як він працює водієм. Про існування інших речей, які створюють перешкоди [PERSON] їм не відомо, тим самим в судовому засіданні не знайшло підтвердження порушення прав останньої відповідачем, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні даного позову. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Право власності відповідно до ст.328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з вищевказаного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог третіх осіб про визнання нерухомого майна їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом [PERSON] слід стягнути судовий збір на користь позивача за первісним позовом [PERSON] в розмірі 2500 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved