Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, усунення перешкод в користуванні будинком та виселення без надання іншого житла. В обґрунтування заявлених змінених позовних вимог позивач зазначив, що житловий будинок [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності з 28.11.2008 року на підставі договору купівлі-продажу. На даний час у будинку проживають його тітка [PERSON], яка згідно рішення суду позбавлена права користуватися його житловим будинком та її син [PERSON]. Позивач неодноразово просив покинути його будинок, однак відповідачі не реагують та продовжують в ньому проживати без жодних на це правових підстав, не допускаючи його до свого майна. На сьогоднішній день відповідачі проживають в належному йому будинку, добровільно залишити його не бажають. Наявність проживання відповідачів за вище вказаною адресою, створює для позивача незручності, перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом та порушує його право власності на нерухоме майно. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак подав заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідачів в судове засідання. Перевіривши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, згідно ст. 1 ЦПК України, прийшов до висновку, що змінені позовні вимоги підлягають до задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] З листа Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області №16/3109 від 15.08.2015 року, вбачається, що [PERSON], [INFO] - знята з реєстрації по рішенню суду, а [PERSON], [INFO]. - зареєстрований /знятим з реєстрації за адресою: [ADDRESS] не значиться. Дослідженими судом фактичними даними встановлено, що відповідачі були зареєстровані в спірному будинку як члени сім'ї колишнього власника будинку [PERSON], оскільки оселилися в спірному будинку та проживали в ньому зі згоди останньої. Той факт, що відповідачі вселились в будинок, який належить [PERSON] не самовільно, та проживали там зі згоди колишнього власника, позивачем не оспорюється. За змістом ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. Положення наведеної норми ЦК узгоджуються із змістом ст. 156 ЖК України, відповідно до якої члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача (власника) відносяться подружжя наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї наймача (власника) можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю створюють особи, що проживають разом, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а згідно із ч. 4 ст. 3 СК сім'я створюється на підставі шлюбу, кровної спорідненості, всиновлення, а також з інших підстав, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Аналізуючи надані суду фактичні дані, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] були членами сім'ї [PERSON] як особи, що постійно проживала разом із власником і вели з нею спільне господарство, тому відповідачі не є членами сім'ї власника житлового будинку. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Вирішуючи позов на користь позивача, суд вважає, що відповідно до наведених положень закону право відповідачів, як членів сім'ї власника на користування належним власникові будинком походить від права власності на нього [PERSON], тому воно припиняється з припиненням права власності на будинок власника. Таким чином, з огляду на те, що при переході права власності на будинок (квартиру) законом не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника, відповідачі внаслідок купівлі [PERSON] будинку втратили право користування. Суд вважає, що подальше проживання відповідачів в спірному будинку, не відповідає інтересам власника цього будинку, а тому є порушенням права власника на вільне володіння, розпорядження та користування своїм майном. Виселення відповідачів є способам захисту цього права в будь-якому його прояві, зокрема, і для безперешкодного користування своїм майном, володіти та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб. За правилами ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності зі ст. 316, ст. 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Змістом права власності є право особи на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом В ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України закріплено право особи вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. За правилами ч.2 та ч.7 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках та порядку, встановлених законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачі за відсутності будь-яких договірних зобов'язань з власником будинку, всупереч його вимозі звільнити помешкання для вільного користування та розпорядженням своїм майном, продовжують проживати у будинку, що їм не належить. Така поведінка відповідачів - не членів сім'ї власника будинку, набула самоправного характеру. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що виселення відповідачів є способом захисту цивільних прав [PERSON] в розумінні положень ст. 16 ЦК України, спрямованим на усунення перешкод у здійсненні свого права власності, а тому змінений позов підлягає задоволенню. Відповідно зі ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у розмірі 243 гр. 60 коп. ( а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved