Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], в якому разом зі своїм сином - [PERSON] зареєстрована відповідачка, яка доводилась їй невісткою та в послідуючому у зв'язку з укладанням шлюбу з іншим чоловіком змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». З 06 лютого 2013 року відповідачка разом з дитиною залишила вказане житлове приміщення, забрала свої речі і з цього періоду без поважних причин понад один рік в ньому не проживає, але своєї реєстрації в належному їй будинку не припинила, чим порушує її права як власника на користування та розпорядження вказаним нерухомим майном. Вважає з посиланням на ст.ст.150,156 Житлового кодексу України, ст.ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України, що оскільки відповідач без поважної причини більше року не проживає у вказаному житловому будинку, то вона має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в належному їй на праві власності будинку. В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що є власником будинку [ADDRESS], в якому крім неї також зареєстровані її син [PERSON] та його бувша дружина, а її невістка [PERSON], яка є відповідачем у справі, шлюб між якими розірвано 12 листопада 2012 року. Відповідачка була реєстрована в будинку з її згоди як дружина сина в 2002 році та до розлучення сина з нею була членом її сім?ї. З 06 лютого 2013 року відповідач вибула разом з речами до м. Верхівцеве у зв'язку зі створенням сім?ї з іншим чоловіком та з того часу не поверталася на проживання в належний їй на праві власності будинок. Онук позивачки - [PERSON], який є сином відповідачки, також проживав в її будинку разом з матір'ю та з нею ж вибув до іншого населеного пункт, але вона не проти того, щоб внук залишався зареєстрованим у її будинку. Реєстрація відповідачки у будинку порушує її права власника, оскільки вона має право на пільги по оплаті комунальних послуг, а розмір пільги залежить від кількості осіб, які зареєстровані у будинку. Відповідач [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.61) в судове засідання 26 листопада 2014 року не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, в зв'язку з чим суд за згодою позивача ухвалив розглядати справу у її відсутність в порядку заочного провадження відповідно до вимог ст.224 ЦПК України по наявним у справі доказах. Згідно наданих суду письмових заперечень (а.с.49,51-52) відповідачка з позовом не погоджується, при цьому зазначає, що вона як дружина сина позивачки була зареєстрована та проживала у її будинку, де також зареєстрований і їх спільний син - [PERSON], [INFO]. На даний час вона проживає у м. Верхівцеве разом зі своїм чоловіком та сином - [PERSON], [INFO], який відвідує школу в м. Верхівцеве, а згідно рішення суду від 13 листопада 2012 року про розірвання шлюбу з [PERSON], місце проживання дитини визначено з матір'ю, тобто з нею. Вважає, що оскільки позивач в позові ставить питання про зняття з реєстрації лише відповідачки і не заявляє таких вимог стовно її сина - [PERSON], то до участі у справі необхідно залучити в якості третьої особи батька дитини - [PERSON], оскільки останній повинен надати згоду на зняття з реєстрації у будинку позивача їх спільного сина, який вибув разом з нею, але його батько не дає згоди на зняття його з реєстрації, мотивуючи зміну нею прізвища. Третя особа - Солонянський районний сектор Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с.62). Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.60), в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу без участі представника третьої особи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала суду, що багато років знає позивачку [PERSON], яка має сина - [PERSON], який був одружений з [PERSON] та разом проживали у будинку позивачки по [ADDRESS]. Потім подружжя [PERSON] розлучилися і [PERSON] виїхала на інше місце проживання в лютому 2013 року, про що за її участю були складанні чотири акти обстеження будинку позивачки, при складанні яких також були присутні сусідка позивачки - [PERSON] та депутати Солонянської селищної ради - [PERSON] і [PERSON] Суд, вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. В силу ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В судовому засіданні встановлено, що позивачеві на праві приватної власності належить жилий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №706664 від 24 травня 2006 року (а.с.6), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого товариством з обмеженою відповідальністю «Абріс» від 01 червня 2006 року (а.с.8) та технічного паспорта на житловий будинок (а.с.12). Відповідно до виписки з домової книги по [ADDRESS], яка в послідуючому змінила назву на [ADDRESS] (а.с.21), в зазначеному будинку зареєстрована [PERSON], [INFO], тобто відповідачка у справі з 14 травня 2004 року (а.с.13,14), а згідно довідки Солонянської селищної ради Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року № 1901 (а.с.20) позивачка [PERSON] має такий склад сім??ї: чоловік - [PERSON], син - [PERSON], колишня невістка - [PERSON], онук - [PERSON], а зазначене свідчить про те, що відповідачка [PERSON] була зареєстрована в належному на праві власності позивачеві житловому будинку як член її сім'ї. Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 24 листопада 2012 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.15). Згідно актів обстеження помешкання громадянки [PERSON] по [ADDRESS] від 15 березня 2013 року, 18 червня 2913 року, 28 листопада 2013 року, 06 лютого 2014 року відповідачка [PERSON] на момент проведення обстежень в даному будинку не проживає з 06 лютого 2013 року (а.с.16-19), а вказані обставини в судовому засіданні також підтвердила і свідок [PERSON], за участю якої дані акти складались. Згідно письмових заперечень проти позову (а.с.51-52) відповідачка [PERSON] підтвердила факт не проживання у спірному житловому будинку після розірвання шлюбу 13 листопада 2012 року та послідуючому переїзду на проживання в м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується і наданою довідкою про навчання сина [PERSON] у 1-А класі КЗ «Верхівцевська СЗОШ №2 1-111 ст. Верхньодніпровської районної ради Дніпропетровської області» (а.с.50) та довідкою про хворобу відповідачки (а.с.46-48). Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у азі відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що з 06 лютого 2013 року, тобто більше року, відповідач відсутня за місцем своєї реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] без поважних причин, не з'являється в ньому тривалий час та не користується ним, при цьому, будучи зареєстрованою, не несе ніяких витрат по утриманню даного будинку. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач без поважних причин в житловому будинку позивача не проживає з 06 лютого 2013 року, тобто більше одного року, і не робить спроб повернутися проживати у ньому, внаслідок чого відповідно до вимог ч.2 ст.406 ЦК України у судовому порядку підлягає визнанню такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS], оскільки позивач як власник будинку має право розпоряджатися, користуватися та володіти ним на власний розсуд, при цьому судом не приймаються доводи відповідача, що разом з нею обов'язково підлягає зняттю з реєстрації в спірному житловому будинку і її неповнолітній син [PERSON], який є онуком позивача, оскільки відповідно до ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а згідно ст.141 цього ж Кодексу мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, при цьому розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved