Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності на житловий будинок. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що 27.11.1992 року придбав у колгоспу «Комуніст» будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Зазначену угоду було укладено в простій письмовій формі. Сторонами була досягнута домовленість по всім істотним умовам договору і угода фактично виконана. На виконання угоди позивач передав обумовлену сторонами суму вартості будинку в сумі 2300 карбованців, які він вніс в касу колгоспу «Комуніст», правонаступником якого є СТОВ «Відродження». Фактично вказаний будинок був переданий позивачу ще в 1990 році на підставі акту. Позивач та члени його родини були зареєстровані у вказаному будинку 13.04.1991 року. За умовами правочину договір купівлі-продажу підлягав нотаріальному посвідченню. Проте в подальшому договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був. Оскільки угоду сторони фактично виконали, позивач просив про задоволення позову, та просив визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та відсутність заперечень проти позову. З огляду на те, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та обов'язки сторін, та відповідач заявив про розгляд справи за його відсутності, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідача. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі матеріали (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 32148269 від 13.01.2015 року; роз'яснення реєстраційної служби Баштанського РУЮ № В-06/01 від 13.01.2015 року; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 19891138 від 14.01.2015 року; звіт про визначення вартості нерухомого майна від 23.12.2014 року; акт від 1990 року про передачу [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS]; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 306 від 27.11.1992 року; рішення Баштанської міської ради від 29.12.1992 року № 206; реєстраційне посвідчення від 01.10.1986 року на житловий будинок по [ADDRESS] Миколаївської області; будинкову книгу на житловий будинок по [ADDRESS]; технічний паспорт на будинок; довідку КП «Баштанське районне бюро технічної інвентаризації» від 23.12.2014 року; довідку СТОВ «Відродження» № 66 від 26.12.2014 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що у 1990 році позивач на підставі переселенського квитка №188751 отримав у колгоспі «Комуніст» (правонаступником якого є СТОВ «Відродження») будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який був власністю колгоспу. За наслідками передачі переселенцю даного будинку був складений відповідний акт. 27.11.1992 року позивач остаточно розрахувався з колгоспом за вказаний будинок в зв'язку з чим 29.12.1992 року рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів №206 за клопотанням правління агрофірми колгоспу «Комуніст» було затверджено акт передачі позивачу як переселенцю даного житлового будинку у власність та доручено Баштанському БТІ зареєструвати за позивачем даний житловий будинок. Проте протягом тривалого часу позивач не звертався з питань реєстрації його права власності на даний будинок, а при його зверненні з даних питань в 2015 році - позивачу було вказано, що втратили чинність нормативні акти, які передбачали можливість реєстрації права власності на підставі вказаних вище документів. Позивач, пред'явивши вимогу про визнання дійсним договору, вважає, що між сторонами 27.11.1992 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку без дотримання вимог про його нотаріальне посвідчення. Проте суд не може погодитись з позицією позивача щодо цього. Надані позивачем докази свідчать, що будинок був отриманий ним в 1990 році, а не в 1992 році і не на підставі угоди купівлі-продажу, а на підставі відповідного акту про передачу житлового будинку переселенцю згідно з переселенським квитком. На той час діяли норми Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року. Зі змісту даної інструкції слідує, що ати про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу будинків та рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми, дійсною є самостійними правовстановлюючими документами (п. 9, 18, 21 Додатку №1 до Інструкції). Отже і придбання житла на підставі договору купівлі-продажу та отримання житла переселенцем на підставі відповідного акту є самостійними підставами набуття права власності на житло, тому суд не вбачає підстав для висновку про укладення між сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку, а вказаний будинок перейшов у власність позивача як переселенця на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей тодішнього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. Натомість саме вказані встановлені судом факти дають підстави для висновку про отримання позивачем спірного будинку у власність, при цьому, втрата в подальшому чинності нормативних актів, які передбачали можливість реєстрації за переселенцями житлових будинків на підставі описаних вище документів, не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог про визнання за позивачем права власності на будинок, оскільки на час отримання його позивачем вказані норми діяли та наявні в позивача правовстановлюючі документи були достатніми для реєстрації його права власності на житловий будинок. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України передбачає можливість визнання права власника майна і в тому разі, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами або підлягає сумніву. Вказані обставини у комплексі з відсутністю заперечень проти позову у відповідача та визнання ним відповідних фактів щодо передачі будинку позивачу і з врахуванням принципу справедливості вказують на необхідність часткового задоволення позову - визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей тодішнього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. В задоволенні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку слід відмовити через необґрунтованість даної вимоги та через встановлення інших правових підстав набуття позивачем права власності на вказаний житловий будинок. На підставі ст.ст. 328, 392 ЦК України, та

Outcome: partial