Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що після смерті спадкодавця, спадкоємиць за законом звернувся до нотконтори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але йому було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину. В судове засідання позивач не зявився попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] сільської ради Полтавського району до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, зазначивши, що вони не заперечують з приводу задоволення заявлених позовних вимог. При вирішенні справи по суті покладаються на розсуд суду. Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечила. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України, при визнанні відповідачем позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи подані заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 11.05.2016 року спадкоємці за законом [PERSON] та [PERSON] звернулися до Полтавської районної державної нотаріальної контори з заявами щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на спадкове майно після померлої 04.12.2015 року [PERSON]. Також встановлено, що 12.05.2016 року, державний нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори, [PERSON], розглянувши заяви спадкоємців відкрила спадкову справу 262/2016 після померлої 04.12.2015 року [PERSON], останнє місце проживання якої було Полтавська обл.. Полтавський р-н, с. Пальчиківка (Кірове). В Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 02-31/1453, в обґрунтування відмови державний нотаріус вказав, що згідно п.4.14, п. 4.15, п. 4.20, глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ 22.02.2012 року №296/5, а саме видача свідоцтва про право на спадщину на майно проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, погодження між спадкоємцями про перерозподіл спадкового майна. Після померлої [PERSON] залишилось спадкове нерухоме майно у виді житлового будинку за адресою: с. Пальчиківка, вул. Центральна, 21 Полтавського району Полтавської області. Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності та довідки Кіровської сільської ради №639 від 12.07.2016 року, житловий будинок, який знаходиться в с. Пальчиківка, вул. Центральна, 21, станом на 01.07.1990 року відноситься до колгоспного двору, членам якого є: [PERSON], [PERSON], [PERSON], - даний факт унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину, згідно чинного законодавства». Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7: Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспного двору». Дане положення регулювалося відповідними положенням ЦК Української PCP, які були виключені у 1993 році (Закон від 16.12.1993 року № 3718-ХІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 18.01.1994 року). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове обєднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Такими, що втратила це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається , виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно п.6 «г» даної постанови, згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору застосовуються з 01.07.1990 року. В постанові від 18.11.2015 року по справі № 6-350цс Верховний суд України висловив аналогічну правову позицію щодо визнання права власності на частину жилого будинку в порядку спадкування за законом. Відповідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 за №24-753/0/4-13, обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово- експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Згідно свідоцтва про смерть встановлено, що [PERSON] померла. Згідно свідоцтва про шлюб, встановлено, що [PERSON], після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON]. За життя заповіт померлий не залишив, в звязку з чим згідно ч. 2. ст. 1223 ЦК України право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст. ст. 1261 - 1265 ЦК України. Відповідно до 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки. Отже, суд вважає, що єдиними спадкоємцями після померлої [PERSON] являються: [PERSON] та [PERSON] Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Також встановлено, що спадкоємиць [PERSON], хоч і подала заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON], однак вона не заперечує з приводу визнання права власності на спадкове майно у виді житлового будинку за спадкоємицею [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців). Ст. 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент спадщини і не припинились внаслідок смерті. Згідно частини 5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до технічного паспорту від 17.06.2016 року, житловий будинок за адресою: Полтавська область, Полтавський район, с. Пальчиківка (Кірове), вул. Центральна, буд. 21, який складається з: сіни площею 8,5 кв.м, кухня площею 9,2 кв.м., кімнати 3 площею 9,3 кв.м., кімнати 4 площею 25,8 кв.м., загальною площею 52,8 кв.м. та господарських будівель та споруд. Крім того, згідно довідки Кіровської сільської ради №640 від 12.07.2016 року, померла мала у своїй власності будинок з надвірними побудовами. Згідно звіту з незалежної оцінки майна від 23.06.2016 року (витяг з оцінки додається) вартість житлового будинку за адресою Полтавська область, Полтавський район, с. Пальчиківка (Кірове), вул. Центральна, буд. 21, складає 82 600 грн. 00 коп. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 3.3. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, розяснено, що за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання за [PERSON], як за спадкоємцем за законом права власності на спадкове нерухоме майно після померлої [PERSON] На підставі викладеного, ст.ст. 328, 376, 392, 1216, 1218, 1225 1223, 1278, 1296 ЦК України,

Outcome: approved