Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 10.05.2017 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з ним. З лютого 2020 року вони проживають окремо, мають роздільний сімейний бюджет, спільне господарство не ведуть. Відповідач один, два рази на місцяь відвідує дочку та не заперечує проти проживання дитини з батьком. Вважає, що сім`я розпалась і збереження її неможливе, тому просить шлюб розірвати. Одночасно просить визначити місцем проживання [PERSON] , [INFO] , разом із [PERSON] . 07.09.2020 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових і електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 15.09.2020 року. У встановлений строк відповідач відзив на позов та будь яких клопотань, пов`язаних з розглядом справи не подав. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 10.05.2017 року, який був зареєстрований Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №685. На підтвердження наявності спільних дітей докази в справі відсутні. Причиною розірвання шлюбу між сторонами є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає в подальшому підтримувати з відповідачем подружніх та сімейних стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Вимога щодо визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , не підлягає задоволенню, оскільки на підтвердження наявності у сторін спільних дітей докази в справі відсутні. Незважаючи на те, що в позовній заяві позивач вказав, що надає одним з додатків копію свідоцтва про народження дитини, фактично такий документ надано не було, що стверджується матеріалами справи, які були передані суду, та актом від 03.09.2020 року. Про даний факт було повідомлено позивача за вказаним останнім номером телефону, та запропоновано надати копію свідоцтва про народження [PERSON] , однак позивач направив суду копію свідоцтва про шлюб. З врахуванням наведеного позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial