Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що [INFO] померла його бабка [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді права власності на житловий будинок [ADDRESS] . За час життя [PERSON] не залишила заповідальне розпорядження, а тому спадкоємство здійснюється за законом. Позивач по справі (онук спадкодавця), проживав разом з [PERSON] з 2012 року до часу відкриття спадщини, та продовжує проживати у спадковому будинку, а отже входить до кола спадкоємців четвертої черги за законом. Відповідач (донька спадкодавця) входить до кола спадкоємців першої черги за законом, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини яка відкрилась після смерті [PERSON] не зверталась. Через деякий час після смерті [PERSON] , відповідно до вимог чинного законодавства, позивач звернувся до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, відповідно до постанови від 29 червня 2021 року, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Позивач у судове засідання не з`явився, від його представника - адвоката Златі Н.С. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не відомі, надала суду заяву про визнання позову, в якій також просила розглянути справу за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, [INFO] померла [PERSON] - бабка позивача, після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді права власності на житловий будинок [ADDRESS] , який в цілому складається з: житлового будинку літ. А, загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 23,4 кв.м., допоміжною площею 21,7 кв.м., прибудови літ. А1, прибудови літ. а, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, огорожі № 1-3, споруди № 4-6. За час життя [PERSON] не залишила заповідальне розпорядження, а тому спадкоємство здійснюється за законом. Позивач по справі (онук спадкодавця), проживав разом з [PERSON] з 2012 року до часу відкриття спадщини, та продовжує проживати у спадковому будинку, а отже входить до кола спадкоємців четвертої черги за законом. Відповідач (донька спадкодавця) є спадкоємцем першої черги за законом, на спадкове майно не претендує. Згідно витребуваної спадкової справи, встановлено, що ніхто із спадкоємців до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини яка відкрилась після смерті [PERSON] не звертався, спадкова справа не відкривалась. Однак представником позивача надані докази, які підтверджують проживання позивача однією сім`єю із спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже, позивач прийняв спадщину яка відкрилась після смерті [PERSON] відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Через деякий час після смерті [PERSON] , відповідно до вимог чинного законодавства, позивач звернувся до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, відповідно до постанови від 29 червня 2021 року, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. У підтвердження своїх позовних вимог, представник позивача надала суду копії документів, які підтверджують право власності померлої [PERSON] , докази сумісного проживання з померлою, та інші докази, що підтверджують обґрунтованість позовних вимог, а відсутність оригіналів правовстановлюючих документів не може бути підставою для невизнання права власності за спадкоємцем. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частина 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів.Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають чинному законодавству, а тому мають бути задоволені. На підставі викладеного та

Outcome: approved