Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що спільне подружнє життя не склалося, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарства не ведуть, не мають спільних інтересів, не живуть однією сім»єю з тих підстав, що мають різні характери та погляди на життя, а тому шлюб не може в подальшому існувати. Окрім того, просить визначити місце проживання дітей, народжених в шлюбі: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з тих же підстав, просила їх задовольнити, а відповідач їх визнав. Третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника, посилаючись на те, що оскільки малолітні діти сторін [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають разом з батьками за єдиною адресою, спору між батьками дітей щодо визначення місця їх проживання немає, в цій частині вимог просив залишити позов без задоволення. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахування позиції Служби у справах дітей як представник органу опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 2010 року, укладеного у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім»ї, актовий запис № 3747; від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 4, 5, 6). Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім»єю. Від можливості призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім»я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Суд, вирішуючи спір в частні вимог про визначення місця проживання дітей, встановив, що між сторінами спору в цій частині вимог не існує, діти проживають з батьками за єдиною адресою, це житло не належить сторонам. Суд вважає, що правових підстав для застосування судом до даних правовідносин ч. 1 ст. 161 СК України немає, виходячи із наступних підстав. Кожна особа, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Будь-які вимоги мають ґрунтуватися на положеннях закону, у протилежному випадку - вони є безпідставними. Суд вважає, що вимоги позивача є такими, що не ґрунтуються на положеннях закону, відтак є безпідставними. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо (за різними адресами); не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина; один із батьків не має доступу до виховання та утримання дитини; дитина тримається біля себе одним із батьків за допомогою фізичного чи психологічного насильства. Проте жодних із зазначених підстав у спірних правовідносинах сторін судом не встановлено, тому правових підстав для задоволення позовних вимог позивача немає. Згідно проведеного Службою у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації акту обстеження житлово-побутових умов проживання сторін та дітей, останні зареєстровані та проживають за єдиною адресою. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір»ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я, в якому вона проживає. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо місце проживання дитини визначається нею самою. Таким чином, оскільки сторони проживають в одній квартирі за єдиною адресою разом з дітьми, мають загальний доступ до їх виховання, утримання, спілкування, жоден із них не тримає її біля себе за допомогою фізичного чи психологічного насильства, суд не може до даних правовідносин застосувати ч.1 ст.161 СК України та визначити місце проживання дітей з одним із батьків. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони мають позитивне ставлення до дітей, проявляють турботу до них, виконують батьківські обов»язки щодо їх належного утримання та виховання. Конвенцією про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, пунктом 1 статті 9 встановлено правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Й, враховуюч відсутність спору між батьками в цій частині вимог, позов підлягає відмові у його задоволенні. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112, 141, 150, 157, 159, 160, 161 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя» та,

Outcome: partial