Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання правонаступником на земельну ділянку, повернення земельної ділянки, посилаючись на те, що відповідно до Актової бумаги від 10 червня 1897 року його прапрабаба [PERSON] користувалась земляною ділянкою, з якої частину переписала на свого внука і його діда [PERSON] в урочищі «Одай». Актова бумага від 1897 року нотаріально посвідчена. [PERSON] земля була куплена його прапрадідом у поміщика [PERSON]. Відповідно метричної довідки, виданої приходським священником, завіреної церковною печаткою в «[PERSON] і его жени [PERSON] родився син [PERSON] у 1881 році, з того часу прізвище діда і його дітей стало [PERSON]. Відповідно до зобов'язання від 1914 року брат [PERSON] передає частину земельної ділянки [PERSON]. Згідно Актової бумаги сторінка друга, рядок перший прапрабаба передала у «вечное потомстенное владение» своїм дітям земельну ділянку, яку нотаріально завірив суддя четвертої дільниці м. Монастирище. Станом на 01.01.1932 року у власності його діда була земельна ділянка площею 3.31 га. Позивач вважає, що ні при одній владі - соціалістичній, демократичній, капіталістичній, не було закону, який може відмінити рішення нотаріуса або суду. Його дід - [PERSON], згідно окладного листа від 31.07.1932 року в державу заплатив повністю податок, останній раз заплатив 23.01.1933 року за земельну ділянку площею 3.31 га. Відповідно до зобов'язання від 25.04.1933 року дід не заплатив у державу нічого, так як сім'я вимерла від голоду, який розпочався взимку 1932 року, залишився живим його батько - [PERSON], якому у той час було 12 років, який в 1940 році пішов на фронт і загинув. Позивач в тексті позовної заяви вказує, що: - декрет про землю, прийнятий Всеросійським з'їздом рад 8-9 листопада 1917 року, визначив принципи землеволодіння: заборонявся продаж землі, передачу її в оренду, під заставу. Землю забрали в колгосп, земля не була націоналізована; - згідно ст.14 Конституції Україна земля є основним національним багацтвом, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набуваєгься і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону. Позивач звертався в Монастирищенську міську раду, щоб йому повернули земельну ділянку його предків. Міська рада відмовила йому в поверненні земельної ділянки. Позивач просить визнати його правонаступником на земельну ділянку площею 3,31 га його діда [PERSON] і повернути йому земельну ділянку його діда [PERSON] площею 3,31 га. Позивач [PERSON] позов підтримав повністю, просить його задоволити, про що подав письмову заяву від 08.09.2017. Представник відповідача - Монастирищенської міської ради, [PERSON] позов не визнала повністю, вважає його необгрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в зв»язку з тим, що минули строки позовної давності, просить відмовити у задоволенні позову на підставі ч.4 ст.267 ЦК України, про що подала заяву від 01.08.2017. Дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення повністю з врахуванням наступного. Судом встановлено, що: Згідно ксерокопії Актової бумаги від 10 червня 1897 року [PERSON] володіла одною десяткою землі в урочищі «Одай» (а.с.4-6). Згідно Зобов»язання щодо поставки зерна державі № 215722517 серія Е 23 від 25.04.1933 [PERSON] зобов»язаний був здати державі 7 центнерів 30 кілограмів зерна (а.с.7). Згідно Окладного листа по сільсько-господарському податку 1932 року облікова картка № 360 видана на [PERSON] (а.с.8). Згідно Метричної довідки в «[PERSON] і його дружини [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] (а.с.9). [PERSON], 1921 року народження, був призваний на службу в кадри РККА в 1940 році, що підтверджується повісткою (а.с.10). Згідно заяви позивача до виконкому Монастирищенської міської ради [PERSON] просив визнати його правонаступником і повернути йому 3,31 га земельної ділянки в урочищі «Одай» згідно Актової бумаги від 1897 року (а.с.11, 12). Монастирищенська міська рада листом № 295 від 05.07.2017 відмовила позивачу у задоволенні його заяви (а.с.13). У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 10 та ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь в справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до чинного законодавства, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Позивач не надав суду доказів, які б стали підставою для задоволення позову, крім того, представник відповідача просить застосувати позовну давність, яка відповідно до ст.267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 12.05.2003 року [PERSON] є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1 (а.с.14).

Outcome: dismissed