Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права приватної власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13 березня 2002 року між нею з однієї сторони та [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від 05 червня 2001 року, з іншої сторони був укладений договір купівлі-продажу належного [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно даного договору вона придбала у власність вказаний будинок, сплативши за нього [PERSON], в особі [PERSON] 20000 гривень, а вона в свою чергу передала їй у власність зазначене нерухоме майно та правовстановлюючі документи на нього і зобов'язалась вчинити дії, необхідні для нотаріального оформлення укладеного між ними договору купівлі-продажу. що підтверджується договором купівлі-продажу та розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів. Зі свого боку вона виконала всі умови договору, передавши [PERSON] грошові кошти та отримавши у власність житловий будинок, проте через деякий час [PERSON], яка була літньою людиною, захворіла, у зв'язку з чим зобов'язання здійснити дії, необхідні для нотаріального оформлення договору, передбачені договором не виконала. [PERSON] померла так і не виконавши перед нею своє зобов'язання. Фактично вона володіє даним будинком з 2002 року, на свій розсуд та за власні кошті робить у ньому ремонт і облаштовує. Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений 13 березня 2002 року між нею та [PERSON]; Визнати за нею право приватної власності житловий будинок, розташований з; адресою: [ADDRESS]. Позивач у відрите судове засідання не з'явився. Представник позивача [PERSON] до початку відкритого судового засідання надав суду заяву якою просить суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] до початку відкритого судового засідання надала суду заяву якою просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає повністю та проти їх задоволення не заперечує. Відповідач у відкрите судове засідання не з'явився. Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28 липня 2004 року [PERSON] померла [INFO] Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17 травня 1967 року підтверджується факт того, що [PERSON] є рідним сином [PERSON]. Згідно інформації КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області від 30 серпня 2017 року № 1021 житловий будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] зареєстровані за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 16.02.2001 року Синельниківською держнотконторою за реєстром № 196. Відповідно розписки від 13 березня 2002 року, [PERSON], яка діяла на підставі довіреності [PERSON] від 05 червня 2001 року, отримала від [PERSON] 20000 грн. за продаж житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], який належить на парві приватної власності [PERSON], та зобов'язалась перед [PERSON] виконати всі дії для нотаріального оформлення укладеного між ними договору купівлі-продажу. Отже, вищезазначений договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений між позивачем та [PERSON] 13 березня 2002 року, тобто під час дії Цивільного кодексу України 1963 року. У відповідності до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Із цього випливає, що спірний договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений та фактично виконаний сторонами у березні 2002 року, після набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року нових цивільних правовідносин між сторонами не виникало, у зв'язку з чим до даних правовідносин застосовуються норми Цивільного кодексу України 1963 року. Згідно ст.227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Отже, недійсним визнається такий договір при умові недодержання вимоги щодо його нотаріального посвідчення, а у разі такого посвідчення, такий договір є дійсним. Відповідно до ст.47 ЦК України 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом було встановлено, що фактично договір купівлі-продажу між позивачем та [PERSON] був укладений та виконаний, [PERSON] отримала обумовлену грошову суму та передала позивачу правовстановлюючі документи на будинок, зобов'язавшись оформити документи на будинок та укласти договір в нотаріальному порядку, однак ухилилася від взятих на себе зобов'язань в частині нотаріального посвідчення договору, у зв'язку з чим суд вважає можливим визнати зазначений договір дійсним. Згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року зазначено, що правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений у березні 2002 року, а ЦК України набув чинності з 01 січня 2004 року, то до цих правовідносин застосовуються правила цього Кодексу про позовну давність. Як зазначено у ч.4 ст.267 ЦК України 2004 року сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову, однак згідно ч.3 зазначеної статті, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У даній справі жодна сторона про застосування позовної давності не заявила, у зв'язку з чим її пропущення не є підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. На підставі викладеного,

Outcome: approved