Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області про тлумачення змісту заповіту. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] року помер [PERSON], яким за життя 18.05.2001 року було складено заповіт. В заповіті зазначено, що на випадок своєї смерті сертифікат на право на земельну частку (пай), розміром 3,37 умовних кадастрових гектарів на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області він заповідає [PERSON] Однак, ще за життя [PERSON] виділив належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2.59 га та 20.03.2004 року отримав державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий Кодимською районною державною адміністрацією Одеської області. Не будучи обізнаною у суттєвості різниці між поняттями земельна частка (пай) та земельна ділянка, розуміючи їх як одне й те саме покійний [PERSON] не вніс зміни до заповіту. На даний час позивач прийняв спадщину, однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,59 га, оскільки майно, що вказане спадкодавцем у заповіті, не підтверджується тим документом, що вказаний в цьому заповіті. В зв'язку з цим позивач просить розтлумачити заповіт. В підготовче засідання позивач не з'явився, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Представник відповідача в підготовче засідання не з'явився, надавши до суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з'явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 20.03.2004 року Кодимською райдержадміністрацією належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,59 га, розташована на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області. 18.05.2001 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 38, згідно якого належний йому сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], розміром 3,37 умовних кадастрових гектарів на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області заповів [PERSON], тобто позивачу. [INFO] року [PERSON] помер, про що Кодимським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області зроблено відповідний актовий запис про смерть №301 від 23.07.2018 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,59 га, розташованої на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області. Бажаючи оформити спадщину після смерті [PERSON], позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Кодимської районної державної нотаріальної контори. Однак, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, оскільки в заповіті зазначено, що [PERSON] заповідає [PERSON] свій сертифікат на право на земельну частку (пай), а не земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із спадкуванням, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Виходячи з аналізу положень норм статей 213, 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. Відповідно до статей 12, 76 - 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що [PERSON] не може оформити спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки в заповіті вказано, що заповідається сертифікат, а не земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже суд вважає, що з метою захисту права [PERSON] на оформлення спадщини, слід розтлумачити зміст заповіту, складеного [PERSON] 18.05.2001 року на користь [PERSON] При цьому, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, суд виходить із наступного. Тлумачення судом змісту заповіту не повинно змінювати волі спадкодавця, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права спадкодавця щодо розпоряджання його майном. Тлумачення змісту заповіту є лише інструментом з'ясування волі спадкодавця, а отже, суд, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю спадкодавця. Як зазначалося вище, згідно зі статтями 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно п.17 Розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Тобто, на момент складання заповіту право [PERSON] на земельну ділянку було підтверджене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], однак на момент відкриття спадщини це майно йому вже не належало, оскільки на підставі даного сертифікату було видано державний акт на право приватної власності на землю, проте [PERSON] не було внесено змін до заповіту. Згідно зі статтями 125 та 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі [PERSON] державного акта на право приватної власності на землю, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Отже, право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,59 га, розташовану на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області, у [PERSON] виникло після одержання ним зазначеного вище державного акта на право приватної власності на землю. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини перша та друга статті 1236 ЦК України). Таким чином, оскільки на час складання заповіту на вказану вище земельну ділянку ще не було видано державний акт на право приватної власності на землю та на час смерті [PERSON], на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 20.03.2004 року Кодимською РДА, належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,59 га, розташована на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області, очевидним є те, що складаючи заповіт на користь [PERSON], [PERSON] заповідав йому саме земельну ділянку, власником якої він був. Встановлені судом обставини вказують на обґрунтованість позовних вимог, що є підставою для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved