Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником житлової квартири [ADDRESS] , в якій зареєстровані, але не проживають з січня 2019 року відповідач та її неповнолітня дочка - [PERSON] , 2017 р.н. Позивач неодноразово просила відповідача [PERSON] знятися з реєстрації, але остання ігнорує її вимоги. Місце фактичного проживання відповідача та її доньки їй не відоме. Договір найму житлової квартири з відповідачем вона не укладала, право власності за відповідачем на дану квартиру відсутнє, [PERSON] не є членом сім`ї позивача. Факт реєстрації відповідача та її неповнолітньої дочки у квартирі перешкоджає позивачеві в повній мірі реалізувати її право на володіння та вільне розпорядження, користування майном. Просить визнати відповідача та її неповнолітню доньку - [PERSON] , 2017 р.н. такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , та встановити порядок виконання судового рішення. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, адвокатом Шишкою Р.І. до суду подано заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують повністю, просив позов задовольнити (а.с.76). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, щодо позовних вимог покладається на розсуд суду (а.с.62). 14.09.2021 до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого [PERSON] зазначила, що у квартирі позивача вона проживала разом зі своєю сім`єю - чоловіком та дочкою. Причиною їх тимчасової зміни місця проживання стало непорозуміння з позивачем, та часті конфлікти, але вона має намір повернутися проживати до квартири через певний час. На даний час позивач забрала ключі від квартири, чим обмежила її право на вільне користування житлом. Позивачем не надано суду дозволу (висновку) органу опіки та піклування щодо можливого позбавлення неповнолітньої [PERSON] права на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У задоволенні позову просила відмовити (а.с.30-32). Представник третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області у судове засідання не з`явився, подано заяву про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення позовних вимог не заперечують (а.с.77). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.10.2018 (а.с.11). З довідок ЖБК №7 «Магніт» про склад сім`ї №115 від 10.12.2019 та №58 від 27.07.2021 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають: [PERSON] , 1977 р.н. та [PERSON] , 2017 р.н. (а.с.12,13). З акту ЖБК №7 «Магніт», вбачається, що за адресою по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але фактично не проживають з 01 січня 2019 року по даний час (а.с.14). Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Як зазначено у ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником жила або законом. Водночас, за змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 71 ЖК УРСР встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. У відзиві на позов відповідач [PERSON] зазначала, що вона зі своєю сім`єю, а саме чоловіком та найменшою дочкою виїхали зі спірної квартири через постійні конфлікти між її родичами. Однак, суд не може взяти до уваги даний факт, оскільки відповідачем не надано відповідних доказів, які б підтверджували вчинення позивачем стосовно відповідача перешкод у користуванні квартирою. Крім того, не надано доказів, що вона зверталася до позивача з вимогами про усунення перешкод у користуванні квартирою чи вселення, а позивач перешкоджає їй у вселенні. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача пояснили, що в квартирі [ADDRESS] відповідачі не проживають протягом останніх 2-3 років. Відповідач [PERSON] не намагалася повернутися проживати з дочкою до даної квартири. Конфлікти між позивачем та відповідачем [PERSON] періодично виникали. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] , починаючи з січня 2019 року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. Відповідачем [PERSON] не надано суду будь-яких доказів на підтвердження вчинення позивачем перешкод в користуванні відповідачам вказаним житловим приміщенням, а також інших доказів на підтвердження поважності відсутності відповідачів за реєстрованим місцем їх проживання, як і не надано доказів участі в утриманні спірної квартири (сплати комунальних послуг, ремонт, тощо). Разом з тим відповідач [PERSON] не заперечує, що вона разом з дочкою виселилися з спірної квартири добровільно та не користуються нею з власних міркувань. Реєстрація відповідачів у спірній квартирі призводить до покладання на позивача надмірних комунальних платежів, а також утворює перешкоди при здійсненні позивачем права користування, володіння, розпорядження житловим приміщенням, чим порушуються права позивача як власника майна. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачами, тобто останніми створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права власності майном, а тому права [PERSON] підлягають захисту відповідно до ст. 391 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений ВС у постанові №502/922/18 від 10.02.2021. Такий висновок суду узгоджується також із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування заперечень проти позову. За таких обставинах суд вважає, що оскільки відповідач [PERSON] відсутня за місцем свого колишнього проживання більше одного року, договору найму жилого приміщення в даній квартирі з позивачем не заключала, тому вона згідно ст. 391 ЦК України має бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Разом з тим, в частині позовних вимог щодо визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно матеріалів справи у спірній квартирі зареєстрована малолітня [PERSON] , 2017 р.н., яка є донькою [PERSON] але не проживає у квартирі з 2019 року. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18. Діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом, оскільки вибір місця її проживання в силу її віку і відповідно до закону не залежав від її волі, а визначався її матір`ю. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням не підлягають до задоволення. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстраційного обліку здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права на користування житловим приміщенням, а тому встановлення порядку виконання рішення є недоцільним.

Outcome: partial