Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер його батько - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на земельну частку (пай) згідно сертифіката серія [NUMBER] від 25 січня 2000 року. За життя померлий склав заповідальне розпорядження, посвідчене Котловинською сільською радою 18 серпня 1999 року, зареєстроване в реєстрі за № 51, яким все майно, яке буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не склалося, заповів позивачу - [PERSON], а тому спадкоємство здійснюється за заповітом. Позивач проживав разом з батьком на час відкриття спадщини, від спадщини не відмовлявся, доглядав за домом та обробляв земельну ділянку, а тому вважається таким, що прийняв спадкове майно відповідно до вимог ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР (1963 року) шляхом фактичного володіння та управління. Через деякий час позивач звернувся до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, відповідно до постанови від 12 грудня 2018 року, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої він просить розглядати справу за його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце, проведення судового засідання сповіщався належним чином, надав суду заяву, відповідно до якої він просить розглядати справу за його відсутності, позов визнає та проти його задоволення не заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, [INFO] помер батько позивача - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на земельну частку (пай) згідно сертифіката серія [NUMBER] від 25 січня 2000 року. За життя померлий склав заповідальне розпорядження, посвідчене Котловинською сільською радою 18 серпня 1999 року, зареєстроване в реєстрі за № 51, яким все майно, яке буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не склалося, заповів позивачу - [PERSON], а тому спадкоємство здійснюється за заповітом. Оскільки спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, зазначені правовідносини регулюються вимогами чинного на той час ЦК Української РСР. Позивач проживав разом з батьком? що підтверджується довідкою № 2611 від 26 листопада 2018 року, на час відкриття спадщини, від спадщини не відмовлявся, доглядав за домом та обробляв земельну ділянку, а тому вважається таким, що прийняв спадкове майно відповідно до вимог ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР (1963 року) шляхом фактичного володіння та управління. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Через деякий час позивач звернувся до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, відповідно до постанови від 12 грудня 2018 року, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Так, згідно ст. 524 ЦК Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Частиною 1 ст. 529 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Позивач є сином померлого, а тому відноситься до спадкоємців першої черги. Позивачка фактично вступив в управління та володіння належним батькові майном. У підтвердження своїх позовних вимог, позивач надав суду копії документів, які підтверджують право власності та видавалися на ім'я померлого [PERSON], копію заповіту та інші докази, що підтверджують обґрунтованість позовних вимог, а відсутність оригіналів правовстановлюючих документів не може бути підставою для невизнання права власності за спадкоємцем. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частина 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а надані суду документи у повному обсязі підтверджують обґрунтованість та законність позовних вимог, а тому позов має бути задоволено. На підставі викладеного та

Outcome: approved