Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить зобовязати останнього скасувати постанову від 16.11.2016р. «Про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг» та зобовязати відповідача призначити позивачу страхові виплати відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове соціальне страхування». В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 04.09.2014р. Львівським апеляційним адміністративним судом прийнято постанову, якою зобовязано відповідача розглянути справу про страхові виплати за поданою позивачем заявою і доданими до неї документами в т.ч. копією акта № 82 про нещасний випадок та прийняти рішення згідно ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». При цьому, в мотивувальній частині цієї постанови зазначено, що оскільки оригінал акта № 82 втрачено, відповідачу належить прийняти його копію, яка зберігається в пенсійній справі. Незважаючи на судове рішення, яке набрало законної сили, відповідач ухилявся від обовязку його виконання, а в кінцевому прийняв постанову від 16.11.2016р. про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг, вказавши однією з підстав те, що позивачем подано довідку МСЕК про встановлення інвалідності без встановлення відсотків втрати працездатності. Таку відмову відповідача у призначенні страхових виплат вважає такою, що суперечить чинному законодавству, у звязку з чим просить зобовязати останнього скасувати цю постанову, а також зобовязати призначити страхові виплати. Відповідач скерував до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказує на його безпідставність. Зокрема, позивач не перебуває на обліку у відділенні [PERSON] та не отримує страхових виплат, однак 12.09.2013р. звернувся до відділення [PERSON] з заявою про призначення йому страхових виплат по наслідках нещасного випадку, який стався 08.09.1964р. на підприємстві ПАТ Завод «Львівсільмаш». До заяви долучив ксерокопію акту форми Н-1 зняту з копії акту, копію трудової книжки, копію довідки про заробітну плату та копію довідки про 3-тю групу інвалідності від трудового каліцтва без встановлення відсотка втрати працездатності. Такі документи не відповідали вимогам законодавства, чинного на час їх подання, оскільки відсутній акт розслідування нещасного випадку та висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, тоді як щомісячна страхова виплата визначається як частка від середньомісячної заробітної плати потерпілого перед настанням страхового випадку, яка обчислюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності. Крім того особам, які потерпіли на виробництві до 01.04.2001р. [PERSON] сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку, однак ПАТ «Завод «Львівсільмаш», який завдав шкоду потерпілому, а також сам позивач необхідних документів не подав. [PERSON] в свою чергу, для вирішення питань зазначених у заяві позивача направив запити до компетентних установ для отримання необхідних документів, однак в кінцевому, позивного результату не було досягнуто. З ПАТ «Завод «Львівсільмаш» надійшла відповідь про те, що оригінал акту неможливо надати через те, що минуло більше 45 років з часу одержання травми, а з Управління ПФ в Залізничному районі м. Львова надійшла відповідь про те, що в пенсійній справі зберігається лише копія з копії акту про нещасний випадок. Після задоволення адміністративного позову позивача, відповідач добровільно виконав рішення суду, прийнявши оскаржувану постанову, яку вважає такою, що відповідає вимогам чинного законодавства. Протилежного позивач не довів, у звязку з чим просить в задоволенні позову відмовити. За погодженням з позивачем, ухвалою суду від 31.01.2018р., яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, замінено відповідача на його правонаступника Управління виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування України у Львівській області. В процесі розгляду справи представник відповідача заявив усне клопотання про закриття провадження у справі, оскільки така не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.06.2018р. в задоволенні такого клопотання відмовлено. В судове засідання позивач не зявився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Попередньо, 06.02.2018р. скерував до суду клопотання, в якому просив справу розглянути по суті та ухвалити відповідне рішення. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. З огляду на зазначене, суд вважає можливим завершити розгляд справи у відсутності позивача. Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила з наведених вище підстав. Просить в його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 04.09.2014р. Львівським апеляційним адміністративним судом прийнято постанову (а.с.5-8), якою зобовязано відділення виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Львові розглянути справу про страхові виплати на підставі поданої [PERSON] заяви та доданих до неї документів та прийняти рішення відповідно до вимог ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV від 23.09.1999р.). При цьому, частково задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції зазначив, що законодавчі норми не містять обовязку подання до виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків для здійснення страхових виплат саме оригіналів таких документів, зокрема і акта про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1. На виконання зазначеного судового рішення ВВД ФССНВ в м. Львові 16.11.2016р. прийнято постанову № 1307/1 про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг (а.с.4). Серед підстав для відмови відповідач зазначив, що заява потерпілого про призначення страхових виплат не встановленого зразка; ксерокопія з копії акту форми Н-1 № 82 без підписів а не завірена печаткою; копія довідки МСЕК про встановлення інвалідності без встановлення відсотків втрати працездатності. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі. Після прийняття Львівським апеляційним адміністративним судом прийнято постанови від 04.09.2014р. і до прийняття відповідачем оскаржуваної постанови, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» № 77-VIII від 28.12.2014р., Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» викладено в новій редакції, в тому числі з назвою «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-XIV від 23.09.1999р. в редакції Закону № 77-VIII від 28.12.2014р.). В статті 35 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999р. в редакції, чинній на момент прийняття судом апеляційної інстанції постанови від 04.09.2014р. закріплювався перелік документів, необхідних для розгляду справ про страхові виплати. Зокрема, для розгляду справ про страхові виплати до [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків подаються: акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та (або) висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть; документи про необхідність подання додаткових видів допомоги. Порядок розгляду таких справ визначався ст. 36 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999р., а підстави для відмови у страхових виплатах і наданні соціальних послуг у ст. 37 цього Закону. Зокрема, фонд соціального страхування від нещасних випадків може відмовити у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце: 1) навмисні дії потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку; 2) подання роботодавцем або потерпілим [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок; 3) вчинення застрахованим умисного злочину, що призвів до настання страхового випадку. [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків може відмовити у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов'язаним з виробництвом. Після викладення зазначено закону в новій редакції, станом на час прийняття відповідачем постанови від 16.11.2016р., перелік документів, необхідних для розгляду заяви про страхові виплати визначався в ст. 43 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999р. в редакції Закону № 77-VIII від 28.12.2014р. Зокрема, для розгляду справ про страхові виплати до [PERSON] подаються: 1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть; 2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги. Натомість, згідно ст. 45 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999р. в редакції Закону № 77-VIII від 28.12.2014р. фонд відмовляє у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце: 1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку; 2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим [PERSON] свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок; 3) вчинення застрахованим умисного злочину, що призвів до настання страхового випадку. [PERSON] відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний повязаним з виробництвом. Відповідно до ст. 38 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999р. в редакції Закону № 77-VIII від 28.12.2014р., ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю\~[PERSON] і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоровя. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою повязане ушкодження здоровя, причину, час настання та групу інвалідності у звязку з ушкодженням здоровя, а також необхідні види медичної та соціальної допомоги. Огляд потерпілого, складання та корегування індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю, в якій визначаються види реабілітаційних заходів та строки їх виконання, проводиться МСЕК за умови подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту профпатології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції [PERSON], суду чи прокуратури. Відповідно до п. 11 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності працівників (у відсотках), ушкодження здоровя яких повязане з виконанням ними трудових обовязків, та потреба у медичній і соціальній допомозі визначаються на підставі направлення лікувально-профілактичного закладу, роботодавця або уповноваженого ним органу чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, суду чи прокуратури. Огляд потерпілого проводиться комісією за участю представника [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами та висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології або його відділення) про професійний характер захворювання. З аналізу зазначених норм слідує висновок, що ні ст. 37 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999р., яка була чинною на час покладення на [PERSON] обовязку прийняти відповідне рішення за заявою позивача, ні тим більше ст. ст. 45 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999р. в редакції Закону № 77-VIII від 28.12.2014р., яка була чинною на час прийняття такого рішення не передбачали таких підстав для відмови у страхових виплатах та наданні соціальних послуг як подання заяви не встановленого зразка, подання ксерокопії з копії акту Форми Н-1 № 82 без підписів та не завіреного печаткою та подання довідки МСЕК без встановлення відсотків втрати працездатності, не говорячи вже про те, що встановлення ступеня втрати працездатності може бути встановлено комісією МСЕК за участю [PERSON] на підставі направлення останнього. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.50-52), 01.12.2017р. внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Львові. Правонаступником останнього, згідно цих же відомостей є Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області. Згідно ст. 5 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999р. в редакції Закону № 77-VIII від 28.12.2014р., управління [PERSON] здійснюється на паритетній основі державою, представниками застрахованих осіб і роботодавців. Безпосереднє управління [PERSON] здійснюють його правління та виконавча дирекція. За змістом ч. 3 ст. 8 цього Закону, робочими органами виконавчої дирекції [PERSON] є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління [PERSON] на підставі затвердженої ним структури органів [PERSON]. Управління виконавчої дирекції [PERSON] є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції [PERSON] є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції [PERSON], що створюються за рішенням правління [PERSON] без статусу юридичної особи. Згідно п. 5.2 Розділу V Типового положення про управління виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування України в Автономній республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі (а.с.70-77), затвердженого постановою правління [PERSON] соціального страхування України від 24.01.2017р. № 6, рішення Управління можуть бути скасовані повністю або частково виконавчою дирекцією [PERSON]. Вказане свідчить про те, що відповідач безпосередньо не повноважний скасувати свої рішення. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ст. 5 ЦПК України. Як зазначено в постанові відповідача від 16.11.2016р., така прийнята останнім на виконання вимог постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.09.2014р. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Враховуючи те, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.09.2014р. відповідача зобовязано прийняти рішення у відповідності до вимог ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», однак таке\~рішення цим\~вимогам не\~відповідає і\~порушує цивільні\~права та\~інтереси позивача,\~постанова від\~16.11.2016р. підлягає скасуванню безпосередньо судом, що буде ефективним способом захисту порушеного права. В свою чергу, суд відкидає мотиви заперечення відповідача про те, що роботодавцем та позивачем не подано відповідачу документів, які дають право на відшкодування шкоди особам, які потерпіли на виробництві до 01.04.2001р. Зокрема, згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 2272-ІІІ від 22.02.2001р., фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку [PERSON] документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку. Однак, вказана норма втратила чинність на підставі Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010р., внаслідок чого на час прийняття постанови від 16.11.2016р. призначення страхових виплат не може стояти в залежності від факту передачі документів [PERSON]. Що ж стосується позовної вимоги про зобовязання відповідача призначити страхові виплати, в її задоволенні належить відмовити, оскільки за змістом ст. 44 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999р. в редакції Закону № 77-VIII від 28.12.2014р. прийняття такого рішення належить до виключної компетенції відповідача, а тому суд не вправі втручатися у діяльність цього органу, зобовязуючи його приймати такі рішення. На підставі наведеного та

Outcome: partial