Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення земельної ділянки. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на підставі рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 21 травня 2003 року № 212/7 між Маріупольською міською радою та [PERSON] укладений договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер 1412300000:04:017:0110) від 13 червня 2003\~року № 84, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає земельну ділянку, розташовану за адресою: пр. Будівельників, 140, м. Маріуполь, площею 0,0028 га, з метою та цільовим призначенням для індивідуального гаражного будівництва (встановлення металевого гаражу), строком на 3 роки з 21 травня 2003 року. Упродовж строку дії договору оренди земельної ділянки і до теперішнього часу заяв, клопотань, повідомлень від [PERSON] на адресу Маріупольської міської ради не надходило та рішень щодо продовження такого строку не приймалось. 26 вересня 2016 року спеціалістами відділу контролю за використанням земель Управління земельних відносин Маріупольської міської ради проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства [PERSON], за результатами якої складено акт, відповідно до якого [PERSON] земельну ділянку, надану із земель житлової та громадської забудови, площею 0,0028 га, з метою та цільовим призначенням для індивідуального гаражного будівництва (встановлення металевого гаражу) не повернуто та не приведено до придатного для використання стану. Відповідачу направлено вказівку про необхідність усунення порушень земельного законодавства від 29\~вересня 2016\~року та надано сімнадцять днів для усунення таких порушень. 27 жовтня 2016 року спеціалістами відділу контролю за використанням земель Управління земельних відносин Маріупольської міської ради проведено додаткову перевірку, за результатами якої встановлено, що вказівки [PERSON] невиконані. У звязку з чим позивач просить суд зобовязати [PERSON] повернути до земель запасу територіальної громади м. Маріуполя земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, площею 0,0028 га, яка надана з метою та цільовим призначенням для індивідуального гаражного будівництва (встановлення металевого гаражу) за адресою: пр. Будівельників, 140, м. Маріуполь, шляхом демонтажу гаражу. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, у разі відсутності у судовому засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд вважає, що причини неявки відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, не є поважними, у звязку з чим, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч.\~2 ст.\~197 ЦПК України, у звязку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 13 червня 2003 року між Маріупольською міською радою та [PERSON] укладений договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер 1412300000:04:017:0110), площею 0,0028\~га, за адресою: пр. Будівельників, 140, м. Маріуполь. Згідно з п. 2 договору, метою використання земельної ділянки є індивідуальне гаражне будівництво (встановлення металевого гаража), договір укладається строком на 3 роки (з 21 травня 2003 року). Пунктом 2.4 договору передбачено, що у разі припинення або розірвання договору орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду. Відповідно до п. 4 договору, дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено. 29 вересня 2016 року Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства [PERSON], за результатами якої складений акт, відповідно до якого [PERSON] земельну ділянку за адресою: пр. Будівельників, 140, м.\~Маріуполь, надану із земель житлової та громадської забудови, площею 0,0028 га, з метою та цільовим призначенням для індивідуального гаражного будівництва (встановлення металевого гаражу) не повернув та не привів до придатного для використання стану (а. с. 6). Вказівкою (попередженням) Управління земельних відносин Маріупольської міської ради від 29\~вересня 2016 року № 176/2016 [PERSON] запропоновано усунути виявлені порушення земельного законодавства у сімнадцятиденний строк (а. с. 7). 27 жовтня 2016 року Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради повторно проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства [PERSON] та встановлено, що вказівку від\~29 вересня 2016 року останній не виконав, земельна ділянка не звільнена та не приведена у придатний до використання стан. З урахуванням норм частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад. Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин визначені статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зазначений перелік повноважень є вичерпним. Так, за нормами цієї статті до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження, зокрема, підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; визначення в установленому порядку розмірів відшкодувань підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності за забруднення довкілля та інші екологічні збитки; встановлення платежів за користування комунальними та санітарними мережами відповідних населених пунктів; б) делеговані повноваження, зокрема, здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів; вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом; підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою. Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 1 ст. 211 ЗК України визначено, що за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Згідно зі ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. У справі, яке є предметом розгляду, судом установлено, що договір оренди земельної ділянки від 30\~червня 2003 року укладений між сторонами строком на 3 (три) роки з 21 травня 2003 року, тобто до 21\~травня 2006 року, питання зміни умов договору, у тому числі і строків його продовження можливе лише за взаємною згодою сторін (п. 4 договору), однак матеріали справи не містять даних щодо продовження строку дії договору оренди землі, як це передбачено умовами договору та частиною 1 статті 20 Закону України «Про оренду землі», тому суд дійшов висновку, що такий у звязку із закінченням строків припинився, внаслідок чого відповідач відповідно до наведених норм матеріального права зобовязаний повернути указану земельну ділянку у придатному для використання стані. Оскільки відповідачем у добровільному порядку земельну ділянку не повернуто позивачу у придатному для використання стані, не знесений металевий гараж, вимоги позивача про повернення земельної ділянки обґрунтовані та підлягають задоволенню у визначений позивачем спосіб, що буде належним способом захисту порушених прав позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення сплаченої позивачем при подачі позову судовий збір.

Outcome: approved