Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача-1 та відповідача-2 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 06.03.2018 року позивач надав відповідачу-1 в борг грошові кошти в розмірі 2 700 0000,00 грн., що є еквівалентом 100000,00 (сто тисяч) доларів США, на підтвердження чого останнім підписано нотаріальну Заяву від 06.03.2018 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., зареєстровану в реєстрі за № 726. Однак на момент подання позовної заяви до суду відповідач-1 не виконав своє зобов`язання по поверненню позики. Також позивач наводить правові підстави для солідарного стягнення суми боргу з відповідача-1 та відповідача-2, як колишнього подружжя, що використало кошти в інтересах сім`ї, а також через письмове визнання відповідачем-2 своєї солідарної відповідальності за всіма розписками ії колишнього чоловіка - відповідача-1. У зв`язку з невиконанням відповідачами обов`язку повернути отримані в позику грошові кошти, що підтверджується нотаріальною Заявою від 06.03.2018 року, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму основного боргу в розмірі 2 767 980,00 (два мільйони сімсот шістдесят сім тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн., що є еквівалентом 100000,00 (ста тисяч) доларів США за курсом НБУ станом на 03.08.2020 року (27.6798 грн. за 1 долар США); 165 985,52 грн. - інфляційні втрати (за період: січень 2019 року - липень 2020 року); 129 600,00 грн. - 3 % річних (за період з 28.12.2018 року по 03.08.2020 року). Ухвалою Дніпровського районного суду від 13.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. На підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2020 року, матеріали вищевказаної справи передані на розгляд до Подільського районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва суду від 22.03.2021 року справу прийнято до провадження судді Рибалки Ю. В. , призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.08.2021 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання 21.10.2021 року учасники справи, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, не з`явились. Представник позивача адвокат Літвінов Р.О. подав суду заяву, в якій просив справу розглянути у відсутності представника позивача та задовольнити заявлені позовні вимоги. Відповідач-1 та відповідач-2, будучи повідомленим належним чином про місце, дату та час розгляду справи, у визначений в ухвалі строк відзив суду не надали, у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, заяви про неможливість прибуття до суду чи відкладення розгляду справи не подавали. За неявки сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06.03.2018 Позивач надав Відповідачу-1 в борг грошові кошти в розмірі 2 700 0000,00 грн., що було еквівалентом 100000,00 (сто тисяч) доларів США, що підтверджується змістом підписаної відповідачем-1 заяви від 06.03.2018 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., зареєстрована в реєстрі за № 726, оригінал якої надано для огляду в ході розгляду справи. Грошове зобов`язання визначено у національній валюті України - гривні. За домовленістю сторін, що також була зафіксована в заяві від 06.03.2018 року, відповідач-1 мав повернути отримані кошти не пізніше 27.12.2018 року. Станом на день подачі позову до суду відповідач-1 борг позивачу не повернув. Будь-яких доказів повернення позивачу коштів суду не надав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю як розписка, так і інший документ в розумінні ст.1047 ЦК про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки, інші документи чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У відповідності до ст. 633 ЦКУ якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, є свідченням того, що боргові зобов`язання останнім не виконані. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає, що борг відповідача перед позивачем становить 2 700 000,00 (два мільйони сімсот тисяч) грн., а не 2 767 980 грн., оскільки зобов`язання визначено у валюті - українська гривня. Оскільки між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується заявою від 06.03.2018 року, за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути суму позики не пізніше 27.12.2018 року., однак сума позики відповідачем повернута не була, права позивача як позикодавця є порушеними і він має право на стягнення із відповідача суми позики у розмірі 2 700 000,00 (два мільйони сімсот тисяч) грн. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, розраховані позивачем на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 165 985,52 грн (за період: з 01.01.2019 року по 31.07.2020 року), а також три проценти річних в розмірі 129 600,00 грн. (за період з 28.12.2018 року по 03.08.2020 року) є частково обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача (згідно з розрахунком проведеним судом, виходячи з суми боргу 2 700 000 грн.) у таких розмірах: інфляційні втрати за період з 01.01.2019 року по 31.07.2020 року в сумі 154 440 грн.; три проценти річних за період з 28.12.2018 року по 03.08.2020 року в сумі 129 600 грн. (в межах заявлених вимог). При вирішенні підстав для солідарного стягнення суми боргу з відповідача-1 та відповідача-2, як колишнього подружжя, суд керується наступним. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. З наданих позивачем доказів, судом встановлено, що відповідачем-2, в порядку ст.541 ЦК, в договірному порядку визнано солідарну заборгованість за всіма борговими зобов`язаннями (позиками) її чоловіка відповідача-1 перед позивачем, про що вказано в п.2 Мирової угоди щодо визнання договірної суми боргових зобов`язань від 28.01.2020 року, укладеної між позивачем, відповідачем-1 та відповідачем-2. Вказана угода від 28.01.2020 року є дійсною, в судовому порядку не оскаржувалась. Крім вищезазначеного, судом встановлено, що на момент отримання позики відповідачем-1 від Позивача (06.03.2018), відповідач-1 та відповідач-2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Частиною 2 ст.65 Сімейного кодексу України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Також згідно ч.4 цієї статті - договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Суд при вирішенні справи також враховує правовий висновок, що міститься в Постанові Великої палати Верховного Суду від 30.06.2020, справа № 638/18231/15-ц (14-712 цс 19), в якому зазначено, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Також Верховний Суд погодився з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. В самій заяві від 06.03.2018 року відповідач-1 не зазначав, що позика береться не в інтересах сім`ї. Крім того, відповідачами не надано суду належних доказів на спростування того, що позика бралася відповідачем-1 в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи використання відповідачем-1 отриманої позики в інтересах сім`ї (купівля земельної ділянки, будівництво житлового будинку), а також зважаючи на письмове визнання відповідачем-2 солідарної заборгованості за усіма позиками, які відповідач-1 отримав у позивача, в т.ч. і за позикою, що є предметом даного позову, суд вважає, що відносини позики, що склалися між сторонами, створюють також обов`язки для іншого подружжя (відповідача-2), а тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо солідарного стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 заборгованості за основною сумою позики, відсотками та інфляційними втратами. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). З огляду на наведене, позовна заява підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів солідарно в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 10 236,74 грн., тобто по 5118,37 грн. з кожного.

Outcome: partial