Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Посилався на те, що з 01.02.2001 року по 23.04.2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу ними було набуто квартиру [ADDRESS] , яка є об`єктом спільної сумісної власності. Він був зареєстрований та проживав у вказаній квартирі як її співвласник. У лютому 2018 року позивач змушений був піти з квартири, оскільки умови проживання в ній стали нестерпними, відповідач змінила замки і він не зміг потрапити додому. Свої особисті речі з квартири він не забирав. Позивач неодноразово намагався поспілкуватися з колишньою дружиною, проте до приміщення квартири його не впустили. 27.05.2019 року він вкотре приїхав до квартири, однак відповідач йому не відчинила, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до поліції. Просив усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зобов`язання [PERSON] забезпечити безперешкодний доступ до квартири [ADDRESS] . Також просив стягнути з [PERSON] на його користь понесені судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 7511 грн. 40 коп. Відповідачем було подано відзив на позов, в якому остання позов не визнала. Вказувала на те, що квартиру [ADDRESS] було придбано за кошти її батьків, а тому вона не є об`єктом спільної сумісної власності, що підтверджено рішенням суду. Також зазначила, що в [PERSON] є інша сім`я, де він фактично і проживає. До лютого 2018 року до спірного житла позивач приїжджав один-два рази на тиждень, матеріально сім`ю не підтримував, незважаючи на те, що у них є спільна дитина. Чоловік приходив лише тоді, коли йому були необхідні кошти, влаштовував скандали та застосовував фізичне насильство як до неї, так і до їх сина. У зв`язку з такою протиправною поведінкою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності. [PERSON] добровільно визначив собі інше місце проживання, а тому просила в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 04.09.2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача про визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами - було відмовлено. Тоді ж ухвалою суду було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав. Пояснив суду, що перебуває у шлюбних відносинах з іншою жінкою та разом із нею проживає. Однак, вважає, що відповідач чинить йому перешкоди у проживанні в квартирі [ADDRESS] , де він бажає проживати. Просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що позивач має іншу сім`ю та проживає спільно із нею. Він добровільно виїхав із квартири [ADDRESS] та переїхав до нової дружини. Їх сумісне проживання є неможливим з огляду на конфліктні відносини, які між ними склались. Окрім того, вказувала, що на даний час власником квартири є їх повнолітній син і лише він має право вирішувати хто проживатиме у квартирі. Просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача позов не визнав, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позову. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду показали, що позивач є їх сином та батьком. [PERSON] самостійно обрав собі інше місце проживання та, забравши усі свої речі, переїхав проживати до нової дружини. У спірній квартирі він не проживає, а лише інколи приходить туди і влаштовує скандали. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 24.03.2005 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу набула у власність квартиру №3, яка складається з двох житлових кімнат , загальною площею 34,60 кв . м., в тому числі [ADDRESS] (а.с.10). Рішенням Першотравневого районного суду від 23.04.2018 року шлюб між сторонами було припинено. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що з лютого 2018 року [PERSON] та [PERSON] не підтримували шлюбні стосунки та не вели спільного господарства (а.с.50-52). Позивач [PERSON] зареєстрований у даній квартирі, однак там не проживає (а.с.34). Між сторонами склались конфліктні правовідносин, що підтверджується зверненнями як позивача, так і відповідача до правоохоронних органів (а.с.14, 17, 18). При вирішенні даного спору суд керується нормами Цивільного кодексу України, яким врегульовано спірні правовідносини. Так, статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на те, що спірне житлове приміщення є спільною сумісною власністю, він не має змоги проживати у квартирі, оскільки відповідач чинить йому перешкоди. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Розглядаючи аргументи позивача, судом встановлено, що [PERSON] у 2018 році звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У поданій заяві позивач просив визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] . Проте, рішенням суду від 10.12.2018 року було встановлено, що спірне житлове приміщення було придбано відповідачем за кошти її батьків, а тому у визнанні нерухомості спільною сумісною власністю подружжя - відмовлено (а.с.53-65). Отже, доводи [PERSON] про те, що спірне житлове приміщення є спільною сумісною власністю є безпідставними та відхиляються судом. Разом із тим, місце проживання позивача за вказаною адресою було зареєстровано у якості члена сім`ї власника, з якою він на той час перебував у шлюбі. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. За змістом ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Одночасно ч.4 ст.156 ЖК закріплено положення, згідно яких припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 02 вересня 2019 року у справі №731/34/17-ц, провадження № 61-2417св18. Як було встановлено судом, 14.09.2019 року [PERSON] на підставі договору дарування набув право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначена обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.09.2019 року. Даючи оцінку наданому доказу, суд виходить із положень ст. 83 ЦПК України, відповідно до яких сторони та інші учасники подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це повідомити суд … З урахуванням того, що доказ: Витяг від 14.09.2019 року було одержано відповідачем лише 14.09.2019 року, суд вважає, що вказаний документ відповідає вимогам щодо належності та допустимості доказів. Таким чином, єдиним власником спірного житлового приміщення на час розгляду справи судом є [PERSON] і саме він, відповідно до ст.319 ЦК України, наділений повноваженнями власника щодо розпорядження належним йому майном. Однак, як вбачається із змісту поданої до суду позовної заяви та наданих суду [PERSON] пояснень, право позивача на проживання у спірному житловому приміщенні порушувалось лише [PERSON] , яка, на час розгляду справи судом, не є власником квартири та втратила право розпорядження квартирою. За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. З клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідача чи заміну неналежного відповідача у порядку, передбаченому ст.51 Кодексу, позивач не звертався. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed