Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Солом'янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, у якому просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку [ADDRESS] та зняти відповідача з реєстраційного обліку. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 03 травня 1983 року [PERSON], який з 04 березня 1983 року по 02 січня 2015 року перебував у трудових відносинах з Тунельним загоном-4 ПАТ «Київметробуд», було надано дозвіл на проживання на ліжко-місці в гуртожитку [ADDRESS] Згідно довідки від 27.12.2016 року №237, гуртожиток [NUMBER] є власністю позивача та перебуває на балансі. У відповідності до приписів ст. 127 ЖК України та п. 2 Примірного положення про гуртожитки - гуртожитки призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Відповідно до наказу № 35 о/с від 02 січня 2015 року [PERSON], прохідника 6-го розряду відкритих гірничих робіт дільниці № 2 було звільнено за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України). Відповідно до довідки №3 від 26.01.2017 року та картки прописки (форма А) відповідач був зареєстрований на ліжко-місце в гуртожитку [NUMBER] з 03.05.1983 року, однак в ньому ніколи не проживав, тому оплату за проживання не здійснював. Позивач посилається на те, що з моменту реєстрації місця проживання по теперішній час, відповідач [PERSON] жодного разу не з'являвся у гуртожитку [ADDRESS] з наміром вселення і проживання, відповідно не здійснював утримання житлового приміщення та не сплачував за користування ним та за користування комунальними послугами, через прохідну гуртожитку також не проходив. Зазначає, що вищезазначений факт підтверджується актами обстеження зазначеного житлового приміщення від 18.09.2015 року, 15.12.2015 року, 22.10.2015 року, 18.03.2016 року та 17.06.2016 року, 09.09.2016 року, 15.12.2016 року, 03.01.2017 року. Таким чином, позивач вважає, що оскільки відповідач сам залишив спірне жиле приміщення без поважних причин, жилою площею не цікавиться, витрат по її утриманню не несе, він відповідно до ст. 71 ЖК України втратив право користування нею. Приймаючи до уваги зазначене вище, позивачем було надіслано на адресу [PERSON] лист-вимогу № 439 від 20.10.2016 року щодо його добровільного зняття з реєстраційного обліку. Зазначена вимога відповідачем не була одержана і повернута Укрпоштою на адресу ПАТ «Київметробуд» з відповідною відміткою. Станом на 01 лютого 2017 року відповідачем вимоги позивача не виконані, заява про зняття з реєстрації місця проживання в гуртожитку не подана, в зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року замінено неналежного відповідача Соломянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві на належного відповідача Соломянську районну в м. Києві державну адміністрацію. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява, відповідно до якої представник позивача просить проводити розгляд справи без його участі. Зазначив, що позов підтримує та просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 79). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи за його відсутності або про причини неявки, заперечень на позов від відповідача до суду не надходило. Представник відповідача Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, хоча відповідача належним чином було повідомлено про день, час та місце розгляду справи. Подали до суду відзив на позов, з якого вбачається, що позовні вимоги щодо зобов'язання Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації зняти з реєстрації відповідача [PERSON] є втручанням в дискреційні повноваження Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, тому просили відмовити в частині позовних вимог, що стосуються Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації і розглядати справу без участі представника (а.с.а.с. 74-76). Згідно вимог ч. 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Врахувавши доводи позивача та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. У відповідності до приписів ст. 127 ЖК України та п. 2 Примірного положення про гуртожитки - гуртожитки призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЖК України жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. За правилами ст.ст. 128 та 129 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення. Судом встановлено, що згідно наказу №27-к від 04.03.1983 року Тунельного загону-4 ПАТ «Київметробуд», [PERSON] прийнято на роботу (а.с. 7). 03 травня 1983 року [PERSON], який з 04 березня 1983 року по 02 січня 2015 року перебував у трудових відносинах з Тунельним загоном-4 ПАТ «Київметробуд», було надано дозвіл на проживання на ліжко-місці в гуртожитку [ADDRESS] Відповідно до довідки від 27.12.2016 р. №237 вбачається, УРБ ПАТ «Київметробуд», код ЄДРПОУ 01392580 є структурним підрозділом ПАТ «Київметробуд», має на балансі будівлі, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до наказу № 35 о/с від 02 січня 2015 року [PERSON], прохідника 6-го розряду відкритих гірничих робіт дільниці № 2 було звільнено за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 8). Встановлено, що відповідно до довідки №3 від 26.01.2017 року та картки прописки (форма А) відповідач був зареєстрований на ліжко-місце в гуртожитку [NUMBER] з 03.05.1983 року, однак в ньому ніколи не проживав, тому оплату за проживання не здійснював (а.с.а.с. 9, 11). Також встановлено, що станом на день розгляду справи в гуртожитку [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON]. Факт непроживання відповідача [PERSON] у спірному приміщенні понад один рік підтверджується актами від 18.09.2015 року, 15.12.2015 року, 22.10.2015 року, 18.03.2016 року та 17.06.2016 року, 09.09.2016 року, 15.12.2016 року, 03.01.2017 року, від 15.11.2017 року, 24.01.2018 року, затвердженими зав. гуртожитком, кастелянкою та черговою гуртожитку ПАТ «Київсметробуд» (а.с.а.с. 12-19, 82,83). У статті 130 ЖК України, передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК України, зазначене питання врегульоване у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. Оскільки правовий режим відповідної категорії гуртожитків згідно з Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК України. Згідно зі ст.ст. 71, 72 ЖК України у разі відсутності без поважних причин в житловому приміщенні більше шести місяців наймача або членів його сім'ї в судовому порядку зазначені особи визнаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача у гуртожитку протягом тривалого періоду (більше шести місяців), суд вважає можливим в цій частині задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] Що стосується вимоги позивача зобов'язати Солом'янську районну в м. Києві державну адміністрацію зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. А тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. Рішення суду щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є відповідною правовою підставою для зняття його з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 3 200,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial