Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що 19.05.2006р., був розірваний перший між сторонами по справі шлюб, який вони зареєстрували 05.02.2002 року. Після розірвання шлюбу, 02.07.2007р., відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1800 га в [ADDRESS]. Після розірвання першого шлюбу, сторони по справі в період часу з травня 2007 року до 05 квітня 2008 року, в тому числі, під час приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 05 квітня 2008 року, вони зареєстрували другий шлюб, який був розірваний 09 листопада 2015 року. Під час другого шлюбу позивач побудував житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просить суд встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2007 року до 5 квітня 2008 року; визнати право власності по 1/2 частині кожному на житловий будинок; визнати право власності по 1/2 частині кожному на земельну ділянку. Позивач та представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме щодо вимоги про встановлення факту проживання з позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2007 року до 5 квітня 2008 року не визнали, оскільки це не відповідає фактичним обставинам, а саме в матеріалах справи наявні судові рішення, які спростовують позицію позивача. Щодо позовної вимоги в частині житлового будинку, посилаючись на ст.70 СК України та виходячи із принципу справедливості просили визнати за позивачем 30%, а за відповідачем 70% спірного житлового будинку. В частині визнання права власності на частину земельної ділянки не визнали в повному обсязі, оскільки спірна земельна ділянка набута відповідачем на час приватизації. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показав, що знає сім'ю [PERSON] давно, він являється їм кумом. [PERSON] разом проживали з 2000 року, розлучалися, потім знову жили разом. Він особисто перевозив їх речі в [ADDRESS], де вони орендували приватний будинок, це було в травні 2007 року. Потім жили у батьків відповідача, в с. Хутори, де й будували будинок. Будинок будував [PERSON], але і [PERSON] приймала в цьому безпосередню участь, готувала їжу, допомагала чоловікові. Деякий час подружжя разом не проживали, але з весни 2007 року по 2015 рік проживали разом. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показала, що являється дочкою [PERSON], який був двічі одружений з [PERSON], перший шлюб в них закінчився в 2006 році, та в травні 2007 року вони знову почали жити разом, спочатку в м. Черкаси потім переїхали до батьків відповідача. Будинок будував її батько, так як їздив за кордон та заробляв гроші. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показав, що він являється братом [PERSON], яка була двічі одружена з [PERSON], перший шлюб в них закінчився в 2006 році, після чого вона переїхала жити до своїх батьків. 02.07.2007 року [PERSON] приватизувала земельну ділянку, яку отримала як молодий спеціаліст в 2001 році, в цей період вона не жила з [PERSON], знову вони стали жити разом з жовтня 2007 року, почали жити у батьків, та будувати власний дім. Його з відповідачем батьки, та і він допомагали по будівництву, з боку позивача ніхто не допомагав. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показав, що він являється батьком [PERSON], яка була двічі одружена з [PERSON], перший шлюб в них закінчився в 2006 році. В 2007 році вони знову почали жити разом та будувати будинок, на земельній ділянці відповідача яку вона отримала як молодий спеціаліст, та в 2007 році приватизувала. У 2008 році вони разом переїхали в недобудований будинок, де було готово лише кілька кімнат. Він особисто допомагав їм грошима десь віддав позивачу та відповідачу 70 000 гривень. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показала, що являється матір'ю [PERSON], яка в 2006 році розлучилася з [PERSON] та приватизувала свою земельну ділянку, та мала намір її продати, але в 2007 році вони знову помирилися та стали проживати в них та почали будувати власний будинок. Вони з батьком давали їм кошти на будівництво, всього дали близько 70000 гривень. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показала, що вона працювала вчителькою, та добре знає сім'ю [PERSON]. Вони жили разом потім розлучалися, а потім знову сходилися. В 2007 році вони зійшлися та почали разом будувати будинок, на земельній ділянці [PERSON], яку вона отримала як молодий спеціаліст. Допомагали грошима та будівельними матеріалами батьки відповідача. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показав, що познайомився з [PERSON], 11 років назад в м. Москів, він заробляв гроші на будівництво будинку. Вони з [PERSON] то розходилися то знову сходилися. Потім [PERSON] йому допомагав крити кришу на будинку, це було років 6-7 тому. [PERSON] також допомагала, готувала їжу. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показав, що познайомився з сім'єю [PERSON]. З квітня 2007 року [PERSON] знімали будинок в м. Черкаси, а потім переїхали жити до батьків [PERSON] Свідок [PERSON], в судовому засіданні показав, що спірний будинок будував [PERSON], десь в 2015 році будинок вже був побудований. [PERSON], часто їздив в м. Москву заробляв гроші на будівництво. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показав, що з 2003 року працював разом з [PERSON] в м. Москві. З 2010 по 2013 рік [PERSON] заробляв близько 20 000 доларів США, в рік. [PERSON] будував будинок, та заробляв на нього гроші. Десь в 2013 році будинок вже був побудований. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показав, що працював разом з [PERSON] в м. Москві. Заробляли приблизно 2 000 доларів США в місяць. [PERSON] практично сам побудував будинок. Сім'я [PERSON] якийсь період проживали в нього. Вислухавши пояснення сторін, свідків та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, в тому числі набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно. Вказані правовідносини регулюються положеннями глав 7, 8 Сімейного кодексу, ст.372 ЦК України. Позивач також посилається на положення ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60 Сімейного кодексу України, відповідно до яких майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Про ознаки проживання однією сім'єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя. Встановлення факту проживання однією сім'єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу, має юридичного значення з огляду на час придбання спірного майна. Цивільний шлюб це відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю та при цьому не є одруженими. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу. Показання допитаних в судовому засіданні свідків підтверджують факт постійного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] Щодо пояснень свідків [PERSON] та [PERSON],[PERSON], суд відноситься критично, оскільки дані свідки є родичами відповідачки,дані покази супечерать матеріалам справи, в тому числі і показам вищевказаних свідків. Таким чином, факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу протягом певного періоду, а саме з травня 2007 по 05 квітня 2008 року відповідно до ст. 293 ЦПК України суд вважає доведеним. Судом встановлено, що сторони з 05 лютого 2002 року по 19 травня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 02 липня 2007 року [PERSON] приватизувала земельну ділянку, відведену для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою:[ADDRESS],, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого на підставі рішення Хутірської сільської ради від 16.03.2005 року, площею 0,1800га. 05 квітня 2008 року сторони зареєстрували другий шлюб, який був розірваний рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09 листопада 2015 року. Під час другого шлюбу сторони побудували житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Даний будинок було збудовано сторонами під час офіційного шлюбу та спільного проживання однією сім'єю, а тому він має належати їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час спільного проживання однією сім'єю , належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, дане майно є спільною сумісною власністю сторін. Відповідач та представник відповідача, надаючи заперечення проти вимог позивача щодо поділу майна у рівних частках та вимагаючи відступу від рівності часток посилалися на те, що позивач ухиляється від сплати призначених судом аліментів та має заборгованість по аліментах. Враховуючи, що відповідно до ч.3 ст.70 СК України частка одного з подружжя може бути збільшена за умови, якщо розмір аліментів є недостатній для розвитку та лікування дитини, такі обставини в судовому засіданні не встановлені. Дана норма може застосовуватися, коли рівень забезпеченості дитини, в тому числі і з урахуванням аліментів, не відповідає достатності для її розвитку та лікування. Розмір аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON],[INFO] визначений рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26.11.2015 року. Даний розмір аліментів відповідачем [PERSON], не оспорювався. З наданих в матеріалах справи доказів вбачається, що заборгованіть за аліментами на час розгляду справи є незначною, яка з урахуванням вартості спірного майна та частки відповідача у праві власності, є не співмірним, що не є достатньою підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя з 1/2 до як зазначає відповідач 1/3- позивачу та 1/7-відповідачу. Тому підстав для застосування ч. 3 ст.70 СК України не встановлено. Згідно з ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а й випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК). Рішення суду повинне містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя в спільному майні. Будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів про протиправну поведінку позивача по відношенню до сім ї, сімейного майна, сімейних інтересів та щодо утримання дитини, [PERSON] до суду не надано. Сама по собі наявність заборгованості по аліментах беззаперечно не свідчить про ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) та не є підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя при розподілі їх майна. Окрім того, як співвласнику даного житлового будинку, позивачу [PERSON] за законодавством повинна належати також частина земельної ділянки на якій знаходиться житловий будинок, та яка необхідна для його обслуговування. Відповідно до пункту 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 згідно з положеннями статей 81, 116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. В свою чергу, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Отже, спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON] та поділу не підлягає в порядку Сімейного кодексу України. Однак, відповідач [PERSON] набула права власності на спірну земельну ділянку як співвласник будинковолодіння. Якщо на (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, та статтею 377 Цивільного кодексу України (постанова Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Відповідно до ст. 74 СК України було визначено право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. В даній нормі передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. За відсутності домовленості та шлюбного договору - майно належить кожному з сторін у рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір в розмірі 1424,00 грн.

Outcome: approved