Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та поділ спільного майна. Позов мотивовано тим, що починаючи з грудня 2007 року по грудень 2008 року позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу. При цьому, 06 грудня 2008 року сторони офіційно зареєстрували шлюб, однак, 22 листопада 2012 року їхній шлюб було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва. Разом з тим, позивач зазначає, що до початку проживання однією сім'єю у позивача було особисте майно - грошові кошти у розмірі 49 062 долари 82 центи США та 1 000 євро, що знаходились на депозитному рахунку у ПАТ «КБ «Експобанк». При цьому, враховуючи те, що відповідачу належала на праві приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі - квартира), у якій більше ніж 40 років не проводився ремонт, позивачем та відповідачем було прийнято рішення, що особисті кошти позивача будуть витрачені на ремонт квартири. Крім того, у зв'язку з тим, що коштів позивача, що знаходились на депозитних рахунках не вистачило на проведення всіх ремонтних робіт, позивач також вкладав у ремонт і кошти, отриманні у якості заробітної плати, яка за період з грудня 2007 року по вересень 2010 року склала 667 800 грн. 00 коп. Також, позивачем було передано відповідачу на ремонт квартири і частину кредитних коштів, які були взяті позивачем у ПАТ «Універсал банк». Тобто, всього для проведення ремонту квартири позивачем було передано відповідачу суму у розмірі 100 000 доларів 00 центів США, що на дату подання позову за офіційним курсом НБУ становить 799 300 грн. 00 коп. На підставі зазначеного, позивач вважає, що за час шлюбу квартира позивача істотно покращилася, значно змінилися її якісні характеристики, збільшилася площа та як наслідок зросла її вартість. Таким чином, всі зазначені покращення в квартирі відбулися в наслідок проведеного в ній капітального ремонту, джерелом фінансування якого були особисті кошти позивача. При цьому, позивач також вказує, що протягом сумісного проживання з відповідачем, останній працював в ДПГО «Південно-Західна залізниця» на посаді інженера і отримував заробітну плату в розмірі 1 500 грн. 00 коп. Крім того, у своїх поясненнях, що були надані відповідачем співробітникам Шевченківського РУГУ МВС України у м. Києві, відповідач визнав, що отримав від позивача значну грошову суму. Враховуючи зазначені обставини та те, що після розірвання шлюбу відповідач отримані від позивача на ремонт квартири кошти так і не повернув, позивач на підставі ст. 62 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) просить визнати квартиру об'єктом спільної сумісної власності позивача і відповідача та поділити дану квартиру, як спільне майно, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі. При цьому, представник звертав увагу суду, що підтвердженням відсутності будь-яких особистих збережень чи заощаджень у відповідача, які б могли бути використані на ремонт квартири, є наявність значної заборгованості по сплаті комунальних платежів за квартиру станом на початок 2008 року. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову в судовому засіданні заперечували, вважаючи їх незаконними, безпідставними та недоведеними належними доказами. Крім того, представники зазначили, що ремонти у квартирі проводилися періодично, оскільки приблизно з 1990 року по 1999 рік вона була об'єктом оренди для достатньо заможних людей, переважно іноземних громадян. При цьому, позивач зі своєю донькою ніколи у цій квартирі не проживали і рішення про витрачання коштів позивача на ремонт квартири між сторонами спільно не приймалось. Таке рішення приймав особисто відповідач, який мав власні заощадження, зокрема від оренди квартири, які він і планував витратити на ремонт. Також, окрім власних заощаджень, відповідач 10 жовтня 2008 року отримав у іншої особи за розпискою 15 000 доларів 00 центів, які були частково витрачені ним на закупівлю будівельних матеріалів та здійснення ремонту у помешканні. Крім того, представники відповідача [PERSON] наголошував, що позивач нічим не підтверджує факт спільного проживання з відповідачем та перебування з ним у фактичному цивільному шлюбі, в тому числі ведення спільного господарства у період з грудня 2007 року по грудень 2008 року, а доказів, що кошти позивача зняті ним з депозитного рахунку, його заробітна плата та кредитні кошти були потрачені позивачем на ремонт квартири останнім не надано, а виписки з банківських рахунків лише підтверджують факт зняття даних коштів. При цьому, заробітна плата, яку позивач отримав у період з грудня 2008 року по листопад 2012 року, тобто, під час офіційного шлюбу з відповідачем, за нормами СК України не відноситься до особистих коштів позивача. Також, представник [PERSON] зазначив, що значну частину ремонтних робіт були проведені за рахунок заощаджених коштів відповідача, ще до шлюбу з позивачем, а постанова Шевченківського РУГУ МВС України у м. Києві будь-яких фактів та сум отриманих відповідачем від позивача на ремонт квартири не містить. При цьому, квартира на сьогодні є абсолютно не готовою для проживання, а враховуючи висновок проведеної експертизи взагалі не дає підстав позивачу вимагати визнання права спільної власності на нерухомість. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 грудня 2008 року по 22 листопада 2012 року, про що свідчить Свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] та копія рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2012 року (т. 1 а.с. 6, 7). Як вбачається зі змісту позовної заяви, а також пояснень позивача та його представника наданих в судовому засіданні, позивач, посилаючись на положення ст. 62 СК України, просить визнати квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить відповідачу на праві власності, спільною сумісної власності подружжя та здійснити її поділ в порядку поділу майна подружжя, а саме, визнати за позивачем та відповідачем. право власності на ? частини квартири за кожним. Так, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності відповідачу по справі - [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про право власності на житло від 15 червня 1993 року та Свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 лютого 2005 року (т. 1 а.с. 99, 100), тобто була набута ним до укладення шлюбу з відповідачем. Положеннями ч. 1 ст. 62 СК України регламентовано, що, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому, сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Як встановлено в судовому засіданні, під час шлюбу сторони здійснювали ремонтно-будівельні роботи у спірній квартирі, вартість яких та збільшення вартості самої квартири після ремонту не можна визнати істотною в розумінні положень ст. 62 СК України, виходячи з наступного. Як вбачається з Висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 12641/13-42 від 27 червня 2014 року (т. 1 а.с. 230-240), дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] станом на 06 грудня 2008 року, тобто до початку ремонтних робіт, могла складати: 2 654 840 грн. 00 коп. Дійсна (ринкова) вартість квартири на момент проведення експертизи, виходячи з фактичного стану квартири в результаті проведених з 06 грудня 2008 року ремонтно-будівельних робіт, в планувальному стані квартири та її площі розміром 76,7 кв.м., згідно наданого на дослідження технічного паспорту БТІ, складає: 2 323 090 грн. 00 коп. Крім того, згідно даного Висновку дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] змінилася на момент проведення експертизи в результаті змін у кон'юнктурі ринку нерухомості в м. Києві за період з 06 грудня 2008 року без урахування проведених ремонтно-будівельних робіт та зміни загальної площі станом і в цінах на момент проведення дослідження складає: 2 255 133 грн. 00 коп. Також, у Висновку зазначено, що станом на момент проведення обстеження 30 січня 2014 року в квартирі [ADDRESS] виконані ремонтно-будівельні роботи, які не завершені будівництвом, що призвели до перепланування в квартирі та зміни її загальної площі, але документальне узгодження яких, відповідно до вимог нормативно-правових актів, відсутнє. Тому, на скільки змінилась загальна площа квартири [ADDRESS] на момент проведення експертизи відносно даних технічного паспорта БТІ станом на 06 грудня 2008 року визначити без наявності дозвільної, проектної документації про прийняття в експлуатацію та проведення повної інвентаризації не вбачається можливим. Також, не вбачається можливим визначити на скільки змінилась дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] на момент проведення експертизи в результаті змін її загальної площі з 06 грудня 2008 року через відсутність відповідних документів щодо узгодження зміненої площі квартири. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачем не було надано суду належних доказів того, що за рахунок його грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірної квартири. Також позивач не надав суду належних доказів, що за рахунок саме його особистих коштів проводився саме капітальний ремонт квартири, а не поточний ремонт, як стверджували представники відповідача. Відтак, позивачем не доведено, що квартира істотно збільшилася у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у ній. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, що за час шлюбу спірна квартира істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та поділ спільного майна слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 60, 62 СК України та

Outcome: dismissed