Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання власності на житловий будинок. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначила, що 23.03.1994 року на підставі акту їй як переселенцю було передано будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , власником якого було МКСП «Зоря Інгулу». Позивачем було повністю оплачено вартість отриманого будинку. Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 18.05.1993 року № 85 було вирішено передати позивачу у власність вказаний будинок та зобов`язано Баштанське БТІ зареєструвати вказаний будинок за позивачем. Проте позивач не отримала свідоцтво про право власності на будинок та не зверталася до Баштанського БТІ з приводу реєстрації права власності на нього. У липні 2020 року позивач звернулася до реєстраційної служби для реєстрації свого права власності на будинок, але їй було відмовлено через відсутність належних правовстановлюючих документів. Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за її відсутності. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та відсутність заперечень проти позову. З огляду на те, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та обов`язки сторін, та сторони заявили про розгляд справи за їх відсутності, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 18.05.1993 року № 85; копію акта про передачу в особисту власність житлового будинку з надвірними будівлями як переселенцю [PERSON] від 23.03.1994 році, копії довідок ЗАСТ «Зоря Інгулу» № 162/1-10 від 07.09.2020 року та № 163/1-10 від 07.09.2020 року; копію технічного паспорту на будинок по [ADDRESS] ; рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 54212060 від 23.09.2020 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що у 1994 році позивач як переселенець з Житомирської області, що зазнала радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС отримала у МКСП «Зоря Інгулу» (правонаступником якого є ТДВ «Зоря Інгулу») будинок, розташований за адресою: вул. 40 років Перемоги, 15, м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області, який був власністю МКСП. Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 18.05.1993 року № 85 було вирішено передати позивачу у власність вказаний будинок та зобов`язано Баштанське БТІ зареєструвати вказаний будинок за позивачем. За наслідками передачі переселенцю даного будинку був складений відповідний акт від 23.03.1994 року. Згідно з наданою відповідачем довідкою позивач не має боргу перед підприємством за вказаний будинок, в зв`язку з чим вказане майно було знято з балансу підприємства. Крім того, відповідно до реєстраційного напису на звороті акту передачі від 23.03.1994 року - вказаний будинок на підставі даного акту та рішення місцевої ради був зареєстрований БТІ за позивачем 29.03.1994 року. Рішенням державного реєстратора № 54212060 від 23.09.2020 року позивачу було відмовлено у державній реєстрації його права власності на вказаний житловий будинок. Надані позивачем докази свідчать, що будинок був отриманий нею у 1994 році на підставі відповідного акту про передачу житлового будинку переселенцю та рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 18.05.1993 року №85, як особі, переселеній з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. На той час діяли норми Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року. Зі змісту даної інструкції слідує, що акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу будинків та рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми, дійсною є самостійними правовстановлюючими документами (п. 9, 18, 21 Додатку №1 до Інструкції). Отже і придбання житла на підставі договору купівлі-продажу, і отримання житла переселенцем на підставі відповідного акту є самостійними підставами набуття права власності на житло, тому вказаний будинок перейшов у власність позивача як переселенця на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. Саме вказані встановлені судом факти дають підстави для висновку про отримання позивачем спірного будинку у власність. При цьому втрата в подальшому чинності нормативних актів, які передбачали можливість реєстрації за переселенцями житлових будинків на підставі описаних вище документів, не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог про визнання за позивачем права власності на будинок, оскільки на час отримання його позивачем вказані норми діяли та наявні в позивача правовстановлюючі документи були достатніми для реєстрації його права власності на житловий будинок. Крім того, на час отримання позивачем житла забезпечення житлом осіб, переселених з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС передбачалось Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Порядком відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, які передбачали можливість придбання обласними державними адміністраціями переселеним особам житла. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України передбачає можливість визнання права власника майна і в тому разі, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами або підлягає сумніву. Також в даному випадку право власності позивача на будинок було зареєстроване в БТІ 29.03.1994 року та відсутні підстави на теперішній час для сумнівів чи ревізії законності такої реєстрації. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. При цьому, в даному випадку позивач отримав для проживання будинок в 1994 році, більше двадцяти п`яти років проживає в ньому, як у власному житлі, отримав вказане житло на законних існуючих на той час підставах та у визначеному на той час порядку зареєстрував своє право власності на такий будинок в БТІ. Саме вказані встановлені судом факти дають підстави для висновку про отримання позивачем спірного будинку у власність. При цьому втрата в подальшому чинності нормативних актів, які передбачали можливість реєстрації за переселенцями житлових будинків на підставі описаних вище документів, не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог про визнання за позивачем права власності на будинок, оскільки на час отримання його позивачем вказані норми діяли та наявні в позивача правовстановлюючі документи та встановлені судом фактичні обставини були достатніми для реєстрації його права власності на житловий будинок. Вказані обставини у комплексі з відсутністю заперечень проти позову у відповідача та визнання ним відповідних фактів щодо передачі будинку позивачу і з урахуванням принципу верховенства права, пропорційності та завдань цивільного судочинства вказують на необхідність задоволення позову - визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей БТІ про реєстрацію будинку за позивачем. На підставі ст.ст. 328, 392 ЦК України, та

Outcome: approved