Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 60723 грн. В обґрунтування позову зазначено, що в період з 18січня 2013 року по 22 грудня 2017 року [PERSON] працював на посаді директора державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 6)». Відповідно до посадової інструкції директора державного підприємства, останній здійснює контроль за дотриманням фінансової дисципліни та збереженням товарно-матеріальних цінностей, організовує виробничо-господарську діяльність підприємства (п. 2.10, 2.13 посадової інструкції). Крім того, 16 січня 2017 року відповідачем було підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №11, відповідно до умов якого останній взяв на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язався дбайливо ставитись до переданих йому для зберігання та іншої мети матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для відвернення шкоди; вести облік, складати і надавати в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей; брати участь у інвентаризації довірених йому матеріальних цінностей. Відповідно до акту приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, затвердженого 20 листопада 2017 року, відповідач прийняв основні засоби на загальну суму 5307209,00 грн. В подальшому, наказом Міністерства юстиції від 22 грудня 2017 року № 5056/к «Про звільнення» [PERSON] звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади директора державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 6)» з 22 грудня 2017 року та наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2017 року № 5057/к «Про виконання обов`язків» виконання обов`язків директора вказаного підприємства покладено на [PERSON] , провідного інженера відділу маркетингу, збуту та матеріально-технічного постачання. Однак, в ході передачі основних засобів від [PERSON] до [PERSON] було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей, а саме відсутні: водонагрівачі - 6 шт. на суму 2406.00 грн., паронагрівачі -2 шт. на суму 6564.00 грн, насоси - 7 шт. на суму 20967.00 грн., верстат відрізний - 1 шт. на суму 500.00 грн., гальванічна лінія фосфатування металевих виробів - 1 шт. на суму 30286.00 грн. Зазначений факт підтверджується актом приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, затвердженого 28 грудня 2017 року, який без зауважень підписано [PERSON] , що в свою чергу свідчить про визнання ним своєї вини. На протязі останніх шести місяців державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 6)» неодноразово зверталось до [PERSON] з вимогою про погашення суми недостачі, однак, не дивлячись на визнання своєї вини, останній не вживає жодних заходів, спрямованих на погашення суми боргу, у зв`язку із чим управління вимушене звернутись до суду. Згідно з частиною 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 131 КЗпП України працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Статтею ж ст. 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Тобто, до категорії прямої дійсної шкоди відноситься, в тому числі недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Недостача має місце, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. З наведеного слідує, що матеріальна відповідальність наступає у випадку розкрадання товарно-матеріальних цінностей і у випадку допущення недостачі, що підтверджується інвентаризаційними документами. Таким чином, загальна сума завданої матеріальної шкоди, складає 60723,00 грн. та просить стягнути сплачений судовий збір в сумі 1762 грн. До судового засідання представником позивача надано клопотання про розгляд справи без їх участі та підтримку позовних вимог (а. с. 132-133). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлено рекомендованими листами (а. с. 93,112,131 ), направленими за адресою реєстрації особи та повернулися до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання, що розцінюється судом як небажання особи отримувати судові виклики. \~ \~ \~ \~Згідно ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд визнає причини неявки неповажними і вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Представник позивача згідно заяви не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Судом встановлено наступні факти. з 18січня 2013 року по 22 грудня 2017 року [PERSON] працював на посаді директора державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 6)». Відповідно до посадової інструкції директора державного підприємства, останній здійснює контроль за дотриманням фінансової дисципліни та збереженням товарно-матеріальних цінностей, організовує виробничо-господарську діяльність підприємства (п. 2.10, 2.13 посадової інструкції). 16 січня 2017 року відповідачем було підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №11, відповідно до умов якого останній взяв на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язався дбайливо ставитись до переданих йому для зберігання та іншої мети матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для відвернення шкоди; вести облік, складати і надавати в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей; брати участь у інвентаризації довірених йому матеріальних цінностей. Відповідно до акту приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, затвердженого 20 листопада 2017 року, відповідач прийняв основні засоби на загальну суму 5307209.00 грн. Наказом Міністерства юстиції від 22 грудня 2017 року № 5056/к «Про звільнення» [PERSON] звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади директора державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 6)» з 22 грудня 2017 року та наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2017 року № 5057/к «Про виконання обов`язків» виконання обов`язків директора вказаного підприємства покладено на [PERSON] , провідного інженера відділу маркетингу, збуту та матеріально-технічного постачання. Однак, в ході передачі основних засобів від [PERSON] до [PERSON] було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей, а саме відсутні: водонагрівачі - 6 шт. на суму 2406.00 грн., паронагрівачі -2 шт. на суму 6564.00 грн, насоси - 7 шт. на суму 20967.00 грн., верстат відрізний - 1 шт. на суму 500.00 грн., гальванічна лінія фосфатування металевих виробів - 1 шт. на суму 30286.00 грн. Зазначений факт підтверджується актом приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, затвердженого 28 грудня 2017 року, який без зауважень підписано [PERSON] , що в свою чергу свідчить про визнання ним своєї вини. На протязі останніх шести місяців державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 6)» неодноразово зверталось до [PERSON] з вимогою про погашення суми недостачі, однак, не дивлячись на визнання своєї вини, останній не вживає жодних заходів, спрямованих на погашення суми боргу. Згідно з частиною 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 131 КЗпП України працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Статтею ж ст. 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Пунктом 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.. Тобто, до категорії прямої дійсної шкоди відноситься, в тому числі недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Недостача має місце, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. Матеріальна відповідальність наступає у випадку розкрадання товарно-матеріальних цінностей і у випадку допущення недостачі, що підтверджується інвентаризаційними документами. Відповідно ч. 2 ст. 135-3 КЗпП України у разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Згідно акту від 28.12.2017 балансова вартість товарно-матеріальних цінностей складає: водонагрівачі - 6 шт. на суму 2406.00 грн., паронагрівачі -2 шт. на суму 6564.00 грн, насоси - 7 шт. на суму 20967.00 грн., верстат відрізний - 1 шт. на суму 500.00 грн., гальванічна лінія фосфатування металевих виробів - 1 шт. на суму 30286.00 грн. Таким чином, загальна сума завданої матеріальної шкоди, складає 60723.00 грн. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Відповідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю, оскільки відповідач будучи особою, що несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей у відповідності до посадової інструкції та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, порушив посадові обов`язки, в тому числі, щодо збереження ввірених йому матеріальних цінностей, чим спричинив державному підприємству «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України № 60» значні збити у розмірі 60723,00 грн, тому належним способом поновлення прав є стягнення з відповідача суми понесеної матеріальної шкоди. Відповідно до вимог ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Відповідно до статуту державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 6)» державне підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України. Підприємство безпосередньо підпорядковане Міністерству юстиції України, яке здійснює управління ним безпосередньо або через територіальні органи Міністерства юстиції України - міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України Кабінетом Міністрів України утворюються територіальні органи управління -управління (відділи) в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві та Київській області, місті Севастополі. Територіальні органи управління здійснюють керівництво оперативно-службовою та фінансово-господарською діяльністю підпорядкованих їм органів і установ та виконують функції, передбачені положеннями про територіальні органи управління. Положенням про Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 395/5 від 16 лютого 2018 року, визначено, що Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції є територіальним органом Міністерства юстиції України, який утворюється для реалізації повноважень Міністерства юстиції України (п. 1 Положення). Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції забезпечує ефективне та цільове використання державного майна та здійснює функції з управління майном підпорядкованих органів і установ (п.п. 4 п. З Положення). Таким чином, Міністерство юстиції України, як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, делегувало Південному міжрегіональному управлінню з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції повноваження в частині управління державним майном підпорядкованих установ виконання покарань та державних підприємств. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України суд стягує на користь позивача сплачений судовий збір з відповідача в розмірі 1762 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved