Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилався на те, що йому на праві спільної часткової власності належить 93/100 будинку [ADDRESS]. У вказаному житловому приміщенні окрім нього зареєстровано його сина [PERSON], [INFO]. Однак, відповідач з 2002 року за місцем реєстрації не проживає, будь-яких обов'язків по утриманню житлового будинку та квартири, сплаті комунальних послуг не несе, чим суттєво порушує права позивача як власника будинку. Також позивач вказував на те, що він є пенсіонером, розмір його пенсії є незначним, у зв'язку з чим потребує оформлення субсидій, що ускладнено наявністю зареєстрованих осіб. Інколи він спілкується з відповідачем по телефону. З його слів йому стало відомо, що останній перебуває за кордоном, добровільно знятися з реєстрації він не може, оскільки не має змоги приїхати на територію України. Таким чином, [PERSON] за вказаною адресою не проживає, обов'язки по сплаті комунальних послуг не виконує та має інше місце проживання. Будь-яких речей відповідача за вказаною адресою не має. Перешкоди у користуванні квартирою йому ніхто не чинив. Він добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується. Реєстрація місця проживання [PERSON] у його квартирі перешкоджає йому у реалізації повноважень власника. Просив позов задовольнити, визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування 93/100 будинку [ADDRESS] Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 93/100 частки будинковолодіння [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.6). Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (квартира №1) у якості члена сім'ї власника квартири. Зазначена обставина підтверджується довідкою Управління державної міграційної служби України в Чернівецькій області від 14.09.2017 року (а.с.13). Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З акту ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 10.08.2017 року вбачається, що відповідач [PERSON] у даному житловому приміщенні дійсно зареєстрований, однак не проживає за вказаною адресою з 2002 року (а.с. 9). Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз'яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст.57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року, яка є обов'язковою для всіх судів. За таких обставин суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved