Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, вказуючи, що публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке наразі змінило свою назву на акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі за текстом - Банк; АТ КБ «ПриватБанк»), та [PERSON] 08 вересня 2016 року уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що відповідно до Генеральної угоди [PERSON] (далі за текстом - Відповідач) отримала кредит у розмірі 16652,11 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. Позивач зазначив у позові, що свої зобов`язання перед [PERSON] Банк виконав, надавши їй кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Після отримання кредиту [PERSON] свої кредитні зобов`язання не виконала належним чином, в результаті чого у неї перед Банком станом на 12 серпня 2019 року утворилася заборгованість у сумі 50974,48 грн., яку просять стягнути з відповідача на користь Банку, а також 1921 грн. судового збору. При подачі позову до суду представник Банку за довіреністю Гребенюк О.С. просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги банку підтримав у повному обсязі (а.с.1). Відповідач [PERSON] , будучи повідомленою про розгляд справи в суді належним чином (а.с.50), надала суду письмову заяву, в якій зазначила, що вона визнає, що має заборгованість за кредитом перед Банком, але вважає суму боргу явно завищеною. Просила при постановленні судового рішення врахувати, що вона перебуває у декретній відпустці, не працює, не має можливості сплатити заборгованість одним платежем, просила справу розглянути в її відсутність без застосування засобів технічної фіксації, при винесенні рішення врахувати практику Верховного Суду (а.с.49). На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, часткове визнання позову відповідачем, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За змістом ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно ст.ст.207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. Встановлено, що 01 червня 2010 року відповідач [PERSON] звернулась до позивача АТ КБ «ПриватБанк» та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідач [PERSON] засвідчила підписом свою згоду, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.8 зворот). 08 вересня 2016 року між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.9). Пунктом 1.1.2 Генеральної угоди між сторонами було погоджено суму заборгованості в розмірі 17632,11 грн. Пунктом 1.1.3 встановлено дату кінцевого повернення кредиту 30 вересня 2019 року. Пунктом 1.2 Встановлено обов`язок позичальника мати на рахунку суму в розмірі 980,00 грн. Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди, Банком надано позичальнику кредит в сумі 16652,11, на строк 36 місяців, з 08 вересня 2016 року до 30 вересня 2019 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів в розмірі 2% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у зазначені в заяві та Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості погоджено наступним шляхом: починаючи з «01» по «25» число кожного місяця позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячній платіж) в сумі 653,31 грн. для погашення заборгованості за Кредитом, процентами та іншими витратами згідно з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 30 вересня 2019 року. Пунктом 2.2 зазначено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш як на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 1832,33 грн. Пунктом 2.3 передбачено, що для надання послуг банк надає позичальнику платіжну картку згідно п.2.1 Генеральної угоди. Пунктом 2.4 встановлено, що картка є власністю Банка і видається позичальнику у тимчасове користування. Судом встановлено, що [PERSON] не виконала своїх зобов`язань за Генеральною угодою без номеру від 08 вересня 2016 року, у зв`язку із чим станом на 12 серпня 2019 року має заборгованість у сумі 50974,48 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 16652,11 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 11825,48 грн., заборгованості за пенею та комісією 20664,56 грн. та штрафу - 1832,33 грн. відповідно до п.2.2 Генеральної угоди (а.с.7). Однак, вимоги позивача про стягнення одночасно із відповідача пені та штрафів, як це передбачено п.п.2.1.1.7.6, 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг та п.п.2.2, 2,8 Генеральної угоди, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно із п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Враховуючи однаковість підстав нарахування пені і штрафів та те, що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15, проте у ній відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того, який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити, стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру. Варто зауважити, що заборгованість у [PERSON] за кредитом складає 16652,11 грн., в той час як заборгованість за пенею та комісією є значно більшою, а саме 20664,56 грн., а також те, що розмір пені Генеральною угодою прямо не встановлений, є лише посилання щодо нього на Умови та правила, а комісія взагалі Генеральною угодою не передбачена. Таким чином, оскільки взяті на себе зобов`язання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконувала, з урахуванням принципів розумності та справедливості з неї підлягає стягненню штраф 1832,33 грн. відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №711/9829/15-ц, провадження № 61-11314св18. З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення пені та комісії у сумі 20664,56 грн. задоволенню не підлягають, оскільки недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України, та порушення принципів справедливості та розумності згідно п.6 ст.3 ЦК України не допускається. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою без номеру від 08 вересня 2016 року, станом на 12 серпня 2019 року, у розмірі 30309,92 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 16652,11 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 11825,48 грн., штрафу 1832,33 грн. відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, та понесені судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1142,25 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial