Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення за договором позики та застави, посилаючись на те, що у січні 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг 260794 гривні, що еквівалентно 32640 доларам США за офіційним курсом НБУ, станом на день укладення договору та зобов`язався повернути їх до січня 2014 року. Однак оскільки позичальник не виконав умови договору у встановлений термін, у лютому 2015 року між ними було укладено договір про внесення змін до договору позики та застави, в частині збільшення строків виконання зобов`язання - до жовтня 2015р. Також посилався що у грудні 2016 року між ним та відповідачем було укладено ще і письмовий договір позики грошей, у виді розписки на суму 8810 дол. США, відповідно до умов якої останній зобов`язався повернути суму грошей у грудні 2017 року. Однак, відповідач, за обома вказаними договорами, зобов`язання не виконав, кошти у встановлені строки (лютий 2015р. та грудень 2017р.) не повернув. З огляду на ці обставини, посилаючись на ст. ст. 207, 526, 530, 589-590, 625, 638-639, 1046, 1047 ЦК України, просив стягнути з відповідача суму боргу за обома позиковим зобов`язанням у розмірі 1164289 грн. 05 коп., еквівалент за курсом НБУ, відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 533 ЦК України, станом на день платежу, - 41450 дол. США. Після уточнення позовних вимог (заява вх.№3992 від 10.09.2020р.) позивач, просив стягнути з відповідача 921753,60 грн., що складає еквівалент за курсом НБУ - 32640 дол. США, а також 3% річних в сумі 81749,27 грн. та 301742 грн. інфляційний збитків. У цій заяві, на підставі ст. ст. 43, 49 ЦПК України, заявив про зменшення розміру позовних вимог у частині що стосується повернення суми грошей по борговій розписці від 26.12.2016 р, що еквівалентно 8810 дол. США. Тобто, остаточно просив стягнути грошові кошти лише за нотаріально посвідченим договором позики від 10.01.2013р. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали уточнену позовну заяву (заява про зменшення вимог), та просили остаточно стягнути з відповідача грошові кошти лише за нотаріально посвідченим договором позики від 10.01.2013р. в сумі 921753,60 грн., що складає еквівалент 32640 дол. США за курсом НБУ станом на день пред`явлення позову, а також 3% річних в сумі 81749,27 грн. та 301742 грн. інфляційний збитків. Відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] позов не визнали, подали відзив на позов, в якому просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до договору позики від 10.01.2013р. відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 260794 грн, що еквівалентно, станом на 10.01.2013р. - 32640 дол. Згідно з позицією позикодавця, оскільки зобов`язання не було виконане, то з нього, позивача, підлягає стягненню на його користь вказана сума боргу в доларах, за еквівалентом згідно курсу НБУ на день пред`явлення позову. Однак в умовах договору обумовлено, що позичальник зобов`язаний повернути суму гривень, що буде становити еквівалент 32640 дол. США, за офіційним курсом НБУ на 10.01.2014р., тобто в самому договорі передбачений порядок визначення суми зобов`язання конкретною датою, а не станом на день пред`явлення позову або платежу. До того ж грошові кошти від позикодавця він отримував у грошовій валюті - гривні, як вказано в самому договорі. Щодо договору позики у виді розписки від 26.12.2016 р., то послався, що вищевказана розписка надрукована на комп`ютері та підписана невідомою йому особою, та що він же такої розписки не складав та договорів позики від 26.12.2016р. не укладав. З цих підстав просив відмовити у позові. В судові засідання 28.04.2021р. та 19.05.2021 року відповідач, його представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, шляхом направлення на поштову адресу позивача та його представника судової повістки про виклик (рекомендовані поштові відправлення № 5630100386480, 5630100386340, 5630100400253, 5630100400245) двічі не з`явилися, по причини неявки не повідомили. За даними канцелярії суду станом на 13.00 год. 19.05.2021 р. від відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] заяв, клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи у їх відсутність, повідомлення про причини неявки - не надходили. Частинами 1, 2 та 5 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За такого з огляду на неявку в судове засідання відповідача, його представника, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а також з врахуванням думки позивача та його представника щодо розгляду справи, 19.05.2021р., у відсутність нез`явившогося відповідача та його представника, суд вважає, що неявка цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду справи, з огляду на що - можливим провести розгляд справи у відсутність нез`явившогося відповідача та його представника, на підставі наявних доказів та матеріалів. Суд, розглянувши справу за наявними у справі матеріалами, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 10.01.2013 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено нотаріально посвідчений договір позики та застави, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 260794 гривні, що еквівалентно 32640 доларам США за офіційним курсом НБУ, станом на день укладення договору (1 дол. = 7,99 грн.). У п.п. 3, 4 вказаного договору сторони погодили, що зазначену суму грошей позичальник зобов`язується повернути 10.01.2014 р. та, що позикодавець зобов`язаний повернути суму гривень, що буде становити еквівалент 32640 доларів США за офіційним курсом НБУ на 10.01.2014р. (договір позики від 10.01.2013р. за реєстровим №10).; 10.02.2015 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір про внесення змін до договору позики та застави, посвідченого приватним нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області 10.01.2013р. за реєстровим номером 10, за умовами якого сторони внесли зміни до п. 3 вказаного договору, виклавши його в новій редакції , - «3. Зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути 07.10.2015 року». Курс долара станом на 01.10.2014р. становив 799,300 грн. за 100 дол. США (витяг з сайту НБУ за посиланням https://index.minfin.com.ua ); Судовий збір сплачений при подачі позову складає 8810 грн. (протокол про зарахування судового збору, квитанція). Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини з приводу стягнення заборгованості за договором позики. При прийнятті рішення суд керується: Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних і оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені новими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Щодо валюти виконання грошового зобов`язання, то згідно ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. За приписами частини 2 цієї ж статті сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч.3 ст. 533 Цивільного кодексу України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Ураховуючи умови укладеного договору позики від 10.01.2013 р., у п.4 якого сторони визначили порядок повернення суми боргу, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом до долару США та дату на яку визначатиметься курс долара США, а саме позичальник зобов`язався повернути суму гривень, що буде становити еквівалент 32640 доларів США за офіційним курсом НБУ на 10.01.2014р., та положення ч. 2 статті 533 ЦК України, якою визначено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором, суд приходить до висновку про стягнення суми боргу відповідно до умов договору та положень цієї норми, еквівалентної 32640 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на дату визначену сторонами як 10.01.2014р. /7.993 грн. +1 дол. США/, в розмірі 260891,52 грн. Згідно ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу вищевказаної статті вбачається, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Так, згідно договору позики від 10.01.2013р., боржник зобов`язався повернути позичальнику 10.01.2014р. суму гривень отриману за договором що буде становити еквівалент 32640доларів США за офіційним курсом НБУ на 10.01.2014р. Разом з тим додатковим договором від 10.02.2015р. строк виконання зобов`язання за договором позики від 10.01.2013р. було змінено та встановлено новий строк його виконання, а саме до 07.10.2015р. Таким чином, строк простроченої заборгованості необхідно обраховувати починаючи з 07.10.2015 р. по 24.09.2018р. (день звернення з позовом до суду), який становить 1084 календарних дні. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від простороченої суми заборгованості, що становить 23244,36 грн. (260891,52 грн. х 3 % / 100% / 365 днів х 1084 дні). За приписами частини 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Отже доводи сторони позивача щодо необхідності стягнення з відповідача інфляційних нарахувань з урахуванням їх правової природи є помилковими, а тому задоволенню не підлягають. За такого, суд приходить до висновку, що відповідно до умов договору позики у п.4 якого сторони визначили порядок повернення суми боргу, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом до долару США та дату на яку визначатиметься курс долара США, як 10.01.2014р., договору від 10.02.2015 року про внесення змін до договору позики в частині нового строку виконання зобов`язання як 07.10.2015 року, та вимог ст. 625 ЦК України, щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат, з відповідача слід стягнути на користь позивача кошти в сумі, яка еквівалентна 32640 доларам США, що за курсом Національного банку України станом 10.01.2014р. становить 260891,52 грн. та 3% річних за 1084 дні прострочення (з 07.10.2015 р. по 24.09.2018р. (день звернення з позовом до суду) в сумі 23244,36 грн., всього в сумі 284135,88 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 2114,40 грн.

Outcome: partial